De som forsvinner i tåken

Juul på Nesøya

Jonas Darke

Søndre Nesøya Bokproduksjon

© 2025 Jonas Darke, CC BY-NC

De som forsvinner i tåken

Del 1

Tåken

Åstedet Våkner

Orden

Slottet på Vendla

Våpenhvilen og eks-kjæresten

Hyssingmannen og butikkens hemmelighet

Den tause broren

Orden i kaoset

Aall-løypa og tennishallen

Budstikka øker presset

Falskt Spor

Nettet strammer seg - Rundt feil person

Tvilen

Et siste besøk

Slutten på begynnelsen

Del 2

Forord

Nesøya er et fredelig sted. På solrike ettermiddager speiler sjøen seg i vinduene, og naboene hilser vennlig mens de går tur med hunden. Det er et sted hvor man kunne tro at ingenting vondt noensinne skjer. Men under overflaten kan selv den roligste idyll skjule mørke historier.

Jeg vet det, for jeg skriver dem. Bak dette navnet — et navn som ikke står på postkassen min — sitter jeg ved skrivebordet sent om kvelden. Mens resten av øya sover, lar jeg tankene vandre til steder og hendelser som helst burde forbli i mørket. Kanskje er det tryggest slik. For her i bøkene kan sannheten kontrolleres, og faren lukkes mellom to permer. I virkeligheten er det sjelden så enkelt.

Jeg er ingen etterforsker. Jeg er ingen morder. Jeg er bare en observatør som henter inspirasjon fra skygger de fleste går forbi uten å se. Kanskje det er derfor jeg skriver — for å minne meg selv, og deg som leser, på at selv de tryggeste stedene kan romme de mest urovekkende hemmeligheter.

Velkommen til min verden. Den er mørkere enn Nesøya på en strømbruddsnatt.

— Jonas Darke

1. Tåken

Tåken kom alltid først. Den snek seg inn fra Oslofjorden som en stille innbruddstyv, la seg som et klamt, grått teppe over vannet og kvalte de første morgentimene. For folk på fastlandet var den et irritasjonsmoment, et varsel om en fuktig og kjølig dag. For oss på Nesøya var den en del av øyas sjel, en påminnelse om at vi, til tross for Nesøybruas solide betongfavntak, levde på naturens premisser.

Denne tirsdagen i september var tåken tykkere enn vanlig. Den slettet skillet mellom sjø og himmel, og fikk de storslåtte villaene langs Vendla til å se ut som spøkelsesskip strandet i et hav av melk. Jeg sto med kaffekoppen i hånden og så ut av stuevinduet. Stillheten var total, kun brutt av den fjerne, rytmiske dunkingen fra kabelfergen som startet sin første tur over til Brønnøya. En lyd så velkjent at den var blitt en del av stillheten selv.

Telefonen rev et hull i idyllen. Lyden var skarp, påtrengende. Det er få som ringer en pensjonert drapsetterforsker klokken 06:17 om morgenen for å slå av en prat.

«Juul.» Stemmen min var rusten.

«Konrad, det er Moberg.» Lensmann Moberg i Asker. En god mann, men med en tendens til å la stresset farge stemmen et par oktavier for lyst. I dag var den nesten en fistel. «Du må komme. Med en gang.»

Jeg rettet meg opp. «Hvor?»

«Hvamodden. Helt sør på øya.»

Hvamodden. Øyas fineste sandstrand. Stedet ungene bygget sandslott om sommeren og forelskede par gikk tur på milde kvelder. Ikke et sted man assosierte med lensmannens paniske stemmeleie.

«Hva har skjedd, Moberg?»

Det var en kort pause i den andre enden. Jeg kunne høre ham trekke pusten. «Vi har funnet en… vi har funnet en død person. En ung kvinne. Det ser ikke bra ut, Konrad. Det ser ikke bra ut i det hele tatt.»

Kaffen smakte plutselig beskt. Jeg satte fra meg koppen. «Ikke rør noe. Sperr av et stort område. Stort, hører du? Fra parkeringsplassen og helt ned til vannkanten. Jeg er der om ti minutter.»

Jeg la på før han rakk å svare. Det var ikke lenger hans åsted. Det var mitt.

Luften ute var rå og kald. Jeg trakk glidelåsen på den gamle skinnjakken helt opp i halsen og kjente den velkjente, ubehagelige kriblingen i magen. En blanding av adrenalin og avsky som hadde vært min faste følgesvenn gjennom tretti år i Kripos. Jeg hadde trodd jeg var ferdig med den følelsen da jeg flyttet hit til øya for å finne freden. For en naiv jævel.

Bilen min var den eneste på veien. Jeg kjørte forbi avkjøringen til Kiwi-butikken, som fortsatt lå mørklagt, og videre forbi idrettsparken der tåken lå som et lokk over de tomme fotballbanene. Alt var stille. En sovende, uskyldig øy. Løgn. Det finnes ingen uskyldige steder, bare steder der sannheten ikke har kommet for en dag ennå.

Ved Hvamodden sto en enslig politibil med de blå lysene avslått, som om den skammet seg over å forstyrre morgenfreden. Moberg, en kraftig kar i femtiårene, kom ilende mot meg. Ansiktet hans var blekt i det grå lyset.

«Takk for at du kom, Konrad.»

«Vis meg,» sa jeg, og vi begynte å gå ned den smale stien mot stranden.

Tåken lettet litt jo nærmere vi kom vannet, som om fjorden pustet den ut. Sanden var mørk og tung av fukt. Noen meter fra vannkanten, der bølgene hadde trukket seg tilbake med tidevannet, lå hun.

Selv på avstand kunne jeg se at Moberg hadde rett. Det så ikke bra ut.

Hun lå på ryggen, med armene litt ut fra kroppen, som en fallen engel i sanden. Håret, lyst og langt, var et mørkt, vått teppe rundt hodet hennes. Hun var iført en tynn, hvit sommerkjole som nå var flekkete og klistret til kroppen. Barføtt. Det var noe merkelig fredfullt og samtidig grotesk ved synet. En iscenesatt ro.

Jeg stoppet et par meter unna, lot blikket gli over åstedet. Instinktet tok over. Sporene. Hvor var sporene? Sanden var et lerret, men det var forvirrende. Våre egne fotavtrykk fra stien og ned. Og hennes. Det så ut som hun hadde gått rolig ned til vannkanten. Ingen tegn til kamp, ingen slepespor.

«Hvem fant henne?» spurte jeg lavt, uten å ta blikket fra henne.

«En morgenbader. Gammel sjøulk som svømmer her hver dag, uansett vær. Han er helt i sjokk. Sitter i bilen sin der oppe.»

Jeg huket meg ned. Kjolen var revet opp ved skulderen. Men det var ikke det som fanget oppmerksomheten min. Det var den lille, mørke flekken på halsen hennes. Et lite, nesten unnselig stikkmerke. Og rundt henne, i en nesten perfekt sirkel, lå det strødd små, hvite skjell. De lå ikke naturlig. De var plassert der.

En signatur.

«Har du en anelse om hvem hun er?» spurte jeg Moberg.

Han svelget tungt. «Jeg er ganske sikker. Men jeg håpet jeg tok feil.»

Han pekte mot et punkt bak meg, opp mot skogen som rammet inn stranden. Der, nesten usynlig i tåken, slynget Aall-løypa seg. En populær tursti.

«Hun pleide å løpe her hver morgen,» sa Moberg. «Alltid presis. Løp runden sin, og så ned hit for å puste ut ved vannet. Hele øya kjente rutinene hennes.»

En kald følelse spredte seg i brystet mitt, kaldere enn septembertåken. Dette var ikke et tilfeldig offer. Dette var planlagt. Morderen kjente henne, kjente vanene hennes, kjente øya.

«Hva heter hun, Moberg?»

Lensmannen så på den døde jenta i sanden, og så på meg. Blikket hans var fylt av en sorg som var altfor personlig.

«Hun heter Thea. Thea Halvorsen. Hun er datteren til han som eier den store eiendommen på Vendla. Og hun … hun jobbet deltid i kassa på Kiwi.»

Jeg reiste meg sakte. Kiwi. Hjertet av Nesøya. Stedet alle var innom. Stedet alle kjente alle. Thea Halvorsen var ikke bare en rikmannsdatter fra Vendla. Hun var jenta som smilte til deg når du kjøpte melk og brød.

Morderen hadde ikke bare drept en ung kvinne. Han hadde stukket en kniv rett i den trygge, beskyttede boblen vi kalte Nesøya. Og nå sto jeg midt i den, med sand på skoene og et mord i fanget, og visste at tåken som la seg over øya denne morgenen, bar på hemmeligheter som var langt mørkere og kaldere enn fjorden selv. Freden var over.

2. Åstedet Våkner

Åsteder har sitt eget, grusomme liv. Det starter i en lamslått stillhet, før det vekkes av sirener og blålys. Så kommer de hvite kjeledressene, teknikerne fra Kripos som beveger seg med en innøvd, nesten dansende presisjon. De er åstedets hvite blodceller, som strømmer til for å kartlegge infeksjonen, samle prøver og dokumentere såret før det gror igjen og skjuler hemmelighetene sine for alltid.

Jeg sto ved sperrebåndet og observerte dem. En del av meg, den pensjonerte delen, burde ha overlatt dette til Moberg og satt kursen hjemover. Men den andre delen, den som hadde jaktet på monstre i tre tiår, var lys våken. Den kjente et syrlig stikk av profesjonell nysgjerrighet som var umulig å ignorere. Og den visste at Moberg, til tross for sin gode vilje, kom til å drukne i dette.

«De skjellene, Konrad,» sa Moberg, som hadde kommet for å stå ved siden av meg. Stemmen hans var lavere nå, men like anspent. «Hva tror du det betyr?»

«Det betyr at vi ikke leter etter en som har drept i affekt,» sa jeg og lot blikket følge en tekniker som forsiktig fotograferte sirkelen av skjell. «Vi leter etter en som har planlagt. En som har hatt tid. Tid til å drepe, og tid til å pynte. Dette er en signatur. Et budskap.»

«Til hvem da? Til oss?»

«Kanskje. Eller kanskje bare til seg selv.»

Den gamle mannen som fant henne, en værslitt kar ved navn Helle, satt fortsatt i politibilen med et teppe rundt skuldrene. Jeg gikk bort og satte meg inn i passasjersetet foran. Han luktet saltvann og gammel tobakk. Blikket var fjernt.

«Du svømmer her hver morgen, Helle?» spurte jeg rolig.

Han nikket uten å se på meg. «Femti år. Siden jeg var guttunge.»

«Så du noe uvanlig i dag? En bil på parkeringsplassen som ikke pleier å være der? En person på stien?»

Han ristet sakte på hodet. «Bare tåka. Tykk som graut. Jeg så henne ikke før jeg nesten vasset i henne. Trodde først det var en svane. En død svane.» Stemmen hans sprakk.

Jeg lot ham få et øyeblikk. «Thea Halvorsen,» sa jeg. «Kjente du henne?»

«Selvsagt,» mumlet han. «Alle kjenner alle her. Søt jente. Smilte alltid bak kassa på butikken. Ga meg en ekstra pose da den jeg hadde raknet forrige uke.» Han så på meg for første gang, med øyne som var blanke av mer enn bare sjøvann. «Hvem gjør sånt mot ei sånn jente? Her?»

Her. Det var ordet alle kom til å bruke. Som om Nesøyas postnummer var en vaksine mot ondskap.

Da de bar båren med Thea opp fra stranden, snudde jeg meg bort. Jeg hadde sett nok døde kropper for et helt liv. Nå handlet det om å finne den levende som var ansvarlig.

Jeg lot Moberg styre med avsperringene og teknikerne. Min jobb startet et annet sted. Jeg satte meg i bilen og kjørte den korte veien mot sentrum av øya, mot Kiwi-butikken. Ryktene ville allerede ha begynt å løpe. På et lite sted som Nesøya er sladderens usynlige telegraflinjer raskere enn fiberoptikk.

Butikken skulle ha åpnet for en time siden, men dørene var låst og et håndskrevet skilt proklamerte «Stengt inntil videre grunnet uforutsette hendelser». Noen få biler sto på parkeringsplassen, og en liten gruppe mennesker hadde samlet seg i trygg avstand, snakket med dempede stemmer og stirret på den stengte døren som om den var selve episenteret for tragedien. Og på en måte var den jo det.

Jeg parkerte ved siden av en bil jeg kjente igjen og banket på butikkdøren. Etter litt kom en kvinne i førtiårene og låste opp. Det var Berit, butikksjefen. Øynene hennes var røde og hovne.

«Konrad,» hvisket hun. «Er det sant?»

«Jeg er redd for det, Berit.»

Hun slapp meg inn og låste døren bak meg. Inne i butikken var det stille og mørkt, bortsett fra summingen fra kjølediskene. En annen ung jente i Kiwi-uniform satt på en bruskasse ved bakeriavdelingen og gråt stille.

«Dette er Ida,» sa Berit. «Hun skulle ha åpnet sammen med Thea i dag.»

Jeg gikk bort til den unge jenta. «Ida, jeg heter Konrad Juul. Jeg vet dette er forferdelig, men jeg må stille deg noen spørsmål.»

Hun snufset og tørket øynene med baksiden av hånden. «Jeg forstår det ikke. Thea var så… glad. Alltid.»

«Var hun det i det siste også? Har du merket noe annerledes med henne? Var hun bekymret for noe? Eller noen?»

Ida tenkte seg om. Stillheten i butikken føltes trykkende. Lukten av nystekte boller som aldri ville bli solgt, hang i luften.

«Hun…» Ida nølte. «Hun sa noe for noen dager siden. Jeg trodde hun bare tullet.»

«Hva sa hun?» spurte jeg og lente meg litt nærmere.

«Hun løp jo alltid den Aall-løypa før jobb. Nede ved stranda der. Hun sa at hun hadde følt seg… observert. Et par ganger.»

Pulsen min økte et hakk. «Observert? Hvordan da?»

«Hun sa det var en mann. Som bare sto der inne i skogen. Ved området bak tennishallen, der løypa svinger. Hun så ham bare som en skygge mellom trærne. Han gjorde ingenting, bare sto der. Hun sa det ga henne frysninger.»

«Sa hun noe om hvordan han så ut?»

«Nei. Bare en mørk skikkelse. Hun lo det bort. Sa det sikkert bare var en annen turgåer med rar timing.» Ida så opp på meg, og nå var ikke øynene hennes bare fylt av sorg, men også av gryende frykt. «Men han var der mer enn én gang, sa hun. Og det var alltid på samme sted.»

Jeg rettet meg opp. En skygge i skogen. En tilskuer. En som visste hvor hun løp, og når hun løp. En som hadde ventet på den rette morgenen. En morgen tåken lå tykk nok til å slette ut alle spor, alle vitner.

Jeg så ut gjennom glassdøren, mot den grå, fuktige dagen. Jakten hadde fått en retning. Den pekte ikke lenger bare mot en strand, men mot en sti i skogen. Mot området bak tennishallen. Mot en skygge som hadde trådt ut av mørket.

3. Orden

Harald Holmen likte orden. Han likte lyden av kaffetrakteren som fullførte sin syklus med et tilfredsstillende gurgle. Han likte måten solstrålene, når de først brøt gjennom tåken, tegnet presise rektangler på det nyslipte eikegulvet. Huset hans i Søndre vei var et monument over kontroll. Ikke en bok lå feil i hyllen, ikke et støvkorn fikk lov til å slå seg til ro på de mørke, minimalistiske flatene.

Denne morgenen var intet unntak. Klokken 07:30 satt han ved kjøkkenbordet med en skål yoghurt og en avis-app åpen på nettbrettet. Utenfor var verden et kaos av grått, men her inne var alt som det skulle være. Nesten.

Lyden av sirener skar gjennom den omhyggelig konstruerte stillheten. Først en, langt borte, på vei over Nesøybrua. Så en til, nærmere. Lydene var fremmede og malplasserte i øyas vanlige lydbilde, som vanligvis besto av løvblåsere, måkeskrik og barnelatter fra Idrettsparken.

Harald rørte ikke en muskel. Han fortsatte å spise yoghurten sin langsomme, metodiske bevegelser. Han løftet ikke engang blikket fra nettbrettet, men han registrerte alt. Han registrerte at sirenene beveget seg sørover. Mot Hvamodden. Mot Vendla. Han registrerte stillheten som fulgte da de stanset. En ny, tyngre stillhet enn den han selv hadde skapt.

Han fullførte måltidet, plasserte skålen og skjeen i oppvaskmaskinen med en knapt hørbar klirring, og tørket over benken med en fuktig klut. Først da gikk han inn i gangen.

Ved siden av den pent organiserte skohyllen, der hans egne nypussede pensko sto på rekke og rad ved siden av et par joggesko, sto et tredje par. Et par solide, mørkebrune tursko. De var ikke rene. Rundt sålene og opp langs sidene var det festet fuktig, mørk jord og små rester av vått løv. En liten, nesten usynlig klump med mørk sand hadde falt av og lå på den ellers plettfrie dørmatten.

Harald Holmen så på skoene i flere sekunder. Blikket hans var tomt, uutgrunnelig. Så bøyde han seg ned. Ikke med et rykk, men med en rolig, kontrollert bevegelse. Han tok opp skoene, én i hver hånd, og bar dem inn på vaskerommet som om de var hellige relikvier. Der, over den dype stålutslagsvasken, begynte han det metodiske arbeidet med å rense dem.

Han brukte en stiv børste for de grove klumpene, en gammel tannbørste for sømmene og rillene i sålen. Han var grundig. Ekstremt grundig. Hvert sandkorn, hver jordflekk ble skrubbet vekk og skylt ned i sluket.

Mens han holdt på, tok han opp telefonen sin med den ledige hånden og åpnet nettavisen. Overskriften lyste mot ham: «UNG KVINNE FUNNET DREPT PÅ NESØYA». Under sto et bilde. Et bilde tatt for bare noen uker siden, under Nesøya-dagen, av en smilende, lyshåret jente. Thea Halvorsen. Jenta fra Kiwi.

Harald stirret på bildet. Ansiktet hans forble uttrykksløst, men hånden som holdt telefonen, grep så hardt om den at knokene hvitnet. Han leste den korte notisen. Funnet på Hvamodden tidlig tirsdag morgen. Politiet var på stedet. De ba om tips.

Han la fra seg telefonen, og blikket falt tilbake på skoen han holdt i hånden. Han var nesten ferdig. Snart ville den være ren. Plettfri. Akkurat som den andre. Snart ville de kunne settes tilbake på plassen sin i gangen, og ordenen ville være gjenopprettet.

Han skylte skoen en siste gang under det kalde vannet. Han så for seg Aall-løypa i morgentimene. Tåken som hang mellom trærne som et sceneteppe. Stillheten. Den spesielle, forventningsfulle stillheten rett før solen står opp. Han så for seg skyggen han hadde vært, usynlig og tålmodig, bak tennishallen.

Utenfor begynte tåken endelig å lette. Harald Holmen tørket skoene med en klut og satte dem til tørk på en avis. Han så ut av det lille vinduet på vaskerommet, mot den sørlige delen av øya, der han visste at blålysene og de gule sperrebåndene nå forurenset landskapet.

En følelse av ro fylte ham. Ikke glede, ikke anger, bare en dyp, fundamental ro.

Alt hadde en plan. Og planen hans var perfekt.

4. Slottet på Vendla

Å overbringe et dødsbudskap er som å utføre en amputasjon uten bedøvelse. Det finnes ingen pen måte å gjøre det på. Ingen ord som kan dempe sjokket, ingen setninger som kan lindre den umiddelbare, flammende smerten. Jeg hadde gjort det dusinvis av ganger i min karriere, og hver eneste gang etterlot det en sur smak av aske i munnen.

Jeg forlot Berit og Ida i den tause, nedstengte Kiwi-butikken og satte meg i bilen. Øya hadde våknet. Ikke til en vanlig tirsdag, men til en ny virkelighet. Biler kjørte saktere enn normalt. Folk som var ute og gikk med hunden, stoppet opp og snakket sammen i små, sammenknyttede grupper. Blikkene deres fulgte bilen min med en blanding av frykt og morbid nysgjerrighet. På Nesøya var en politibil sjelden, og en gammel, sivil Volvo som alle visste tilhørte den pensjonerte drapsetterforskeren, var nå et varsel om ulykke. Nyheten spredte seg som en usynlig gressbrann.

Veien sørover mot Vendla er selve ryggraden i øyas hierarki. Jo lenger sør du kommer, desto større blir husene, desto lengre blir innkjørslene og desto høyere blir hekkene. Det er her de virkelige pengene bor. Villaene er ikke bare hjem; de er festninger av glass, stål og stein, bygget for å holde verden ute og for å ramme inn den beste utsikten over fjorden.

Huset til familien Halvorsen var det siste og mest storslåtte før veien endte. En gigantisk, hvit kube av et funkishus, med enorme vindusflater som stirret kaldt ut mot sjøen. Det var et hus designet for å imponere, ikke for å sjarmere. Jeg parkerte ved siden av en svart Porsche og en mørkeblå Tesla, og gikk opp den brede steintrappen. Stillheten var total, som om selve huset holdt pusten.

Jeg ringte på. Det tok et øyeblikk før døren ble åpnet av en mann i slutten av femtiårene. Høy, slank, med grånende hår klippet med kirurgisk presisjon. Han var iført en dyr kasjmirgenser og grå flanellsbukser. Selv klokken åtte om morgenen så han ut som han var klar for et styremøte. Det var noe hardt og utålmodig over blikket hans.

«Ja?» sa han. Tonen var avvisende.

«Mitt navn er Konrad Juul. Jeg er her på vegne av politiet. Er du Aksel Halvorsen?»

Ansiktsuttrykket hans forandret seg ikke, men jeg så en nesten umerkelig stramming i kjevemuskulaturen. Han visste at jeg ikke var der for å klage på parkering. Han åpnet døren bredere og slapp meg inn i en hall som var like stor som min egen stue. Veggene var hvite, gulvet var av polert skifer, og det eneste møbelet var en minimalistisk benk der det lå en enkelt utgave av Financial Times. Det luktet svakt av sitrus og penger.

«Hva gjelder det?» spurte Halvorsen og lukket døren bak meg.

I det samme kom en kvinne ut fra et tilstøtende rom. Beate Halvorsen. Like elegant som sin mann, i en silkemorgenkåpe, men ansiktet hennes var blekt og anspent.

«Aksel? Hvem er det?»

Jeg så på dem begge. To mennesker som hadde bygget en ugjennomtrengelig mur rundt seg selv og sin familie. Nå skulle jeg slå den første, brutale sprekken i den muren.

«Det har skjedd en forferdelig ulykke,» begynte jeg. Det var den vanlige, feige innledningen. En måte å forberede grunnen på. «Det gjelder deres datter, Thea.»

Beate Halvorsens hånd fløy til munnen. Aksels ansikt var en maske av stein.

«Hun… ble funnet i morges. På Hvamodden.» Jeg tok en pause. «Jeg er fryktelig lei for å måtte fortelle dere at hun er død.»

Ordet hang i den sterile luften mellom oss. Død. Det landet med en dump, hul lyd, og så kom reaksjonen. Beate Halvorsen lot et lite, kvalt klynk slippe ut før bena sviktet under henne. Aksel fanget henne opp, sterk og effektiv, og ledet henne bort til en sofa i den enorme stuen. Han sa ingenting, men hele kroppen hans skrek av undertrykt raseri.

Jeg fulgte etter dem og ble stående i rommet. Utsikten gjennom de enorme vinduene var spektakulær. Tåken hadde lettet og avslørte en grå og urolig fjord.

«Hva har skjedd?» Aksels stemme var skarp, krevende. Som om han forhandlet, ikke sørget. «Var det en ulykke? Falt hun? Druknet hun?»

«Vi tror ikke det var en ulykke, herr Halvorsen,» sa jeg rolig. «Vi etterforsker saken som et drap.»

Det ordet, drap, hadde en annen effekt. Det var skittent. Vulgært. Noe som ikke hørte hjemme i denne perfekte, kontrollerte verdenen. Beate begynte å gråte hemningsløst, en hul, fortvilet lyd som Aksel ignorerte. Han stirret på meg.

«Et drap? Her? På Nesøya? Det er absurd.» Han reiste seg og begynte å gå frem og tilbake foran vinduet, en løve i bur. «Hvem? Hvorfor? Thea hadde ingen fiender.»

«Det er det vi må finne ut av,» sa jeg. «Var det noe uvanlig med henne i det siste? Virket hun redd, bekymret?»

«Nei,» sa han kontant. «Thea var… Thea. Litt naiv, kanskje. Denne jobben hennes på Kiwi…» Han snøftet foraktfullig. «Hun trengte ikke pengene. Det var en fase. Et lite opprør. Hun ville være ‘normal’.»

I det samme kom en ung mann ned trappen. Han var kanskje tidlig i tjueårene, med samme mørke hår som faren, men med en mykere, mer urolig fremtoning. Han stoppet opp da han så situasjonen i stuen.

«Hva er det som skjer?» spurte han.

«Markus,» sa Aksel, uten å snu seg. «Gå opp på rommet ditt.»

«Nei,» sa jeg. «Jeg trenger å snakke med alle.»

Den unge mannen, Markus, så fra sin gråtende mor til sin rasende far, og så på meg. «Det er Thea, ikke sant?» hvisket han.

Jeg nikket.

Markus’ reaksjon var annerledes enn foreldrenes. Han verken kollapset eller raste. Han ble bare stille. Helt stille. Fargen forsvant fra ansiktet hans, og han stirret tomt ut i luften, som om han så noe langt borte som bare han kunne se.

«Jeg må stille noen formelle spørsmål,» fortsatte jeg, og vendte meg mot Aksel igjen. «Hadde hun en kjæreste? En eks-kjæreste?»

Aksel viftet avfeiende med hånden. «Det var en gutt. Marius. De var ferdige for et halvt år siden. En helt uinteressant type. Driver med noe data-greier. Det var ikke seriøst.»

«Marius?» sa Markus lavt. Alle snudde seg mot ham. «Han taklet det ikke bra. At hun gjorde det slutt. Han var her for noen uker siden. Pappa kastet ham ut.»

«Det var en triviell sak,» freste Aksel. «Gutten var emosjonell. Det er alt.»

Jeg noterte navnet i hodet. Marius. En eks-kjæreste som ble kastet ut. En rød sild, kanskje, men en saftig en.

Jeg forlot huset ti minutter senere, etter å ha fått etternavn og adresse til Marius. Jeg lot dem være alene med sorgen sin, eller hva det nå var som skjulte seg bak fasaden av sjokk og kontroll. Da jeg kom ut, sto jeg et øyeblikk og pustet inn den salte luften. Inne i det perfekte huset lå en familie i ruiner. Men det var noe som skurret. Sorgen føltes ekte nok hos Beate og Markus, men den var blandet med noe annet. Noe usagt. Og Aksel Halvorsens reaksjon var ikke sorg. Det var raseriet til en mann som hadde mistet kontrollen.

I stedet for å kjøre rett til denne Marius, svingte jeg ned til DNB-tomten, parkeringsplassen for Brønnøya-båten. Jeg trengte et øyeblikk. Jeg parkerte ytterst ved vannkanten og så kabelfergen gli langsomt over det grå sundet. En endeløs, monoton bevegelse. Frem og tilbake.

Saken begynte å ta form. En rikmannsdatter med et behov for å være normal. En far som foraktet det. En stille bror. Og en forsmådd eks-kjæreste. Det var et klassisk oppsett. For klassisk.

Og så var det Ida på Kiwi sin historie. Skyggen i skogen ved tennishallen. Det passet ikke inn med en sjalu eks. Det hintet om noe annet. Noe kaldere. En observatør. En jeger.

Bildet av den døde jenta i sanden, med den absurde, pene sirkelen av skjell, kom tilbake til meg. Det var ikke et resultat av et emosjonelt utbrudd. Det var en handling. En signatur.

Jeg tenkte på en gammel sak fra Bergen. Malin-saken. En annen ung jente. Alle jaget kjæresten den gangen også. Alle unntatt meg. Jeg hadde en dårlig følelse, en fornemmelse av at det var en annen, usynlig mann i kulissene. Men jeg hadde ikke nok. De dømte kjæresten. To år senere tilsto en serievoldtektsmann drapet fra fengselscella. En uskyldig gutt hadde da sonet to år for et drap han ikke begikk.

Den feilen hadde hjemsøkt meg. Den var en av grunnene til at jeg pensjonerte meg. Jeg ville ikke lenger leve i en verden der jeg kunne overse en detalj som ødela et liv.

Jeg startet bilen. Jeg skulle snakke med Marius. Jeg skulle følge det opplagte sporet. Men i bakhodet skulle jeg lytte etter den andre stemmen. Stemmen som hvisket om en skygge mellom trærne. Stemmen som hadde lært, på den harde måten, at den mest åpenbare veien sjelden fører til sannheten.

5. Våpenhvilen og eks-kjæresten

Budstikka, eller Asker og Bærums Budstikke som den formelt het, holdt til i et moderne glassbygg på Billingstad, bare en kort, men mental evighet fra Nesøyas lukkede verden. For øyboerne var lokalavisen både en kilde til stolthet og en konstant irritasjon. Den skrev om kommunestyremøter, lokale idrettslag og åpningen av nye rundkjøringer med den samme gravalvorlige intensiteten. Men når noe virkelig skjedde, slik som nå, forvandlet avisen seg til et sultent rovdyr.

Og øverst i næringskjeden satt redaksjonssjef Kjersti Madsen.

Kjersti var i slutten av førtiårene, med et skarpt, intelligent blikk som så ut til å kunne dissekere et menneskes innerste hemmeligheter fra andre siden av et møterom. Hun hadde kort, mørkt hår, en forkjærlighet for svarte blazere, og en telefon som så ut til å ha grodd fast i hånden hennes. Hun og jeg hadde en lang historie. Et symbiotisk forhold bygget på gjensidig, om enn motvillig, respekt. Jeg ga henne drypp av informasjon hun kunne bruke, og hun holdt igjen de mest blodtørstige journalistene sine til jeg hadde fått et minimum av arbeidsro. En skjør våpenhvile.

Da jeg ringte henne fra parkeringsplassen ved kabelfergen, svarte hun før det andre signalet.

«Konrad. Jeg visste du ikke kom til å klare å holde deg unna.» Stemmen hennes var en blanding av triumf og bekymring.

«Jeg ble bedt om å bistå, Kjersti. Du vet hvordan det er.»

«Jeg vet. Og jeg vet at Moberg er en flink fyr, men at dette er langt over hans lønningsgrad. Hva har du til meg?»

Det var typisk Kjersti. Rett på sak. Ingen small talk.

«Jeg har ingenting til deg ennå, og det er derfor jeg ringer. Jeg trenger et pusterom. Ikke slipp bikkjene løs på familien eller denne stakkars eks-kjæresten før vi i det hele tatt har fått snakket med dem.»

Det ble stille i den andre enden. Jeg kunne høre den fjerne summingen av en travel redaksjon. Tastaturer som klikket, telefoner som ringte.

«Thea Halvorsen,» sa hun lavt. Navnet var allerede ute. Selvsagt var det det. «Datteren til Aksel Halvorsen. Dette er ikke en hvilken som helst sak, Konrad. Dette er førstesidestoff i ukesvis. En rikmannsdatter drept på Norges tryggeste øy. Du ber om det umulige.»

«Jeg ber om 24 timer,» sa jeg. «Gi meg ett døgn. La oss få oversikt. Dere kan trykke det dere vet: ung kvinne, funnet død, politiet etterforsker. Men hold navn på mulige vitner og mistenkte unna trykken. For Guds skyld, la oss unngå en heksejakt før vi vet hva vi driver med.»

Jeg hørte henne sukke tungt. Det var et forhandlingssukk. «Greit. 24 timer. Men da forventer jeg noe. Noe ekte. Ikke de samme tørre pressemeldingene som Moberg kommer til å lese opp.»

«Avtalt,» sa jeg og la på. Våpenhvilen var etablert. Tidtakeren hadde startet.

Adressen jeg hadde fått til Marius – den forsmådde eks-kjæresten – lå på fastlandssiden, i et rekkehusområde i Slependen som føltes som en annen planet sammenlignet med Nesøyas villaer. Her var husene identiske, hagene små og bilene av mer folkelige merker.

Jeg fant riktig nummer og ringte på. Døren ble åpnet av en ung mann som så ut som han hadde blitt truffet av et tog. Håret sto til alle kanter, øynene var hovne og røde, og han var iført en slitt hettegenser og joggebukser.

«Marius?» spurte jeg.

Han nikket bare, ute av stand til å forme ord.

«Jeg heter Konrad Juul. Kan jeg komme inn?»

Han flyttet seg til siden og slapp meg inn i en liten gang som fløt over av sko og jakker. Leiligheten var en typisk ungkarsleilighet – en stor TV dominerte stuen, et par tomme pizzakartonger lå på stuebordet, og det luktet svakt av gammel kaffe og stress.

«Jeg har hørt det,» sa han før jeg rakk å si noe. Stemmen var grøtet. «En kompis ringte. Han hadde sett det på nettet. De har ikke skrevet navnet hennes ennå, men… Hvamodden… Det er Thea, ikke sant?»

«Ja,» sa jeg lavt. «Det er Thea.»

Han sank ned i sofaen og begravde ansiktet i hendene. Skuldrene hans ristet. Dette var ikke skuespill. Dette var ekte, rå sorg. Jeg ga ham et minutt.

«Marius, jeg må stille deg noen spørsmål.»

«Jeg elsket henne,» mumlet han inn i hendene sine. «Jeg elsket henne, og den jævla faren hennes…» Han løftet hodet og så på meg med et blikk fylt av hat. «Han trodde ikke jeg var god nok. En simpel koder fra Slependen. Passet ikke inn i dynastiet hans på Vendla.»

«Jeg hørte du var på besøk hos dem for noen uker siden,» sa jeg forsiktig.

Han lo en bitter, hul latter. «‘Besøk’. Jeg dro dit for å snakke med Thea. For å prøve å ordne opp. Hun ville, jeg vet hun ville. Men han kom ut. Aksel. Behandlet meg som en hund. Ba meg komme meg vekk fra eiendommen hans.»

«Hvordan reagerte du på det?»

«Hvordan tror du jeg reagerte? Jeg ble forbanna. Jeg ropte sikkert ett eller annet dumt. Men jeg dro. Hva annet kunne jeg gjøre?»

«Hvor var du i natt og i morges, Marius?»

Det uunngåelige spørsmålet. Jeg så hvordan det landet. Han forsto umiddelbart implikasjonen. Sorgen i øynene hans ble erstattet av vantro, og deretter av panikk.

«Mener du alvor? Tror du at jeg…?» Han reiste seg. «Jeg var her. Alene. Satt oppe og kodet halve natta. Jobber på et prosjekt med en deadline fra helvete. Jeg la meg i firetiden. Sov til alarmen ringte klokken ni.»

«Kan noen bekrefte det?»

«Nei!» ropte han. «Jeg bor alene! Skulle jeg ha streamet det, kanskje? For å skaffe meg alibi?» Han gikk rastløst rundt i den lille stuen. «Dette er sykt. Thea er død, og dere kommer hit for å mistenkeliggjøre meg? Det burde vært ham dere snakket med! Faren hennes! Han hatet at hun var sammen med meg. Han hatet at hun jobbet på Kiwi. Han hatet alt som ikke passet inn i hans perfekte lille bilde!»

Jeg lot ham rase fra seg. Det var en forventet reaksjon. Likevel var det noe som ikke stemte. Hans sinne mot faren virket ekte. Sorgen hans virket ekte. Og viktigst av alt: han manglet den iskalde kontrollen jeg forbandt med morderen. Han var et rot av følelser, et åpent sår. Skyggen i skogen var ikke et åpent sår. Skyggen var et stykke kirurgisk stål.

«Hadde Thea fortalt deg om hun følte seg utrygg?» spurte jeg, og endret taktikk. «Hadde hun nevnt noen som oppførte seg rart?»

Han stoppet opp og tenkte seg om. Raseriet forsvant og ble erstattet av konsentrasjon.

«Nei… ikke direkte. Ikke at hun var redd. Men…» Han rynket pannen. «Hun nevnte en fyr. En kunde på butikken. Hun syntes han var litt ekkel.»

Pulsen min steg. «Ekkel? Hvordan da?»

«Bare… intens. Han sa nesten aldri noe. Bare stirret. Og han kjøpte alltid de samme, rare tingene. En liter melk, et grovbrød, en pakke hyssing og et batteri. Alltid akkurat det samme. Hun og Ida kalte ham ‘Hyssingmannen’. De syntes det var rart, men litt morsomt. Du vet, sånn intern butikk-humor.»

«Visste hun hvem han var? Hva han het?»

Marius ristet på hodet. «Nei. Bare en av de lokale. En sånn som alltid er der, men som ingen egentlig kjenner. En mann i femtiårene, visstnok. Helt vanlig, men med et blikk som gikk tvers gjennom deg, sa hun.»

Jeg reiste meg for å gå. Jeg hadde fått mer enn jeg forventet. Et mulig alibi som var umulig å verifisere. Et troverdig raseri rettet mot offerets far. Og en ny, interessant skikkelse. Hyssingmannen. En vanlig mann med et intenst blikk. En som kjøpte hyssing.

Da jeg sto i døren, så Marius på meg med desperate øyne.

«Finn den som gjorde det,» tryglet han. «Vær så snill. Finn den jævelen.»

Jeg nikket. «Det skal jeg.»

Da jeg kom ut i bilen igjen, tok jeg opp telefonen. Jeg sendte en kort melding til Moberg: «Få tak i overvåkingsbilder fra Kiwi de siste par ukene. Jeg vil se alle som kjøper hyssing.»

Så startet jeg motoren og kjørte tilbake mot øya. Tilbake til boblen. Men nå var jeg ikke bare på jakt etter en skygge i skogen. Jeg var på jakt etter en kunde. En stille, stirrende mann med en underlig handleliste. En mann som kanskje hadde knyttet mer enn bare pakker med den hyssingen.

6. Hyssingmannen og butikkens hemmelighet

Det finnes et eget, lite helvete reservert for etterforskere, og det er innredet med en ukomfortabel kontorstol, en flimrende skjerm og timevis med overvåkningsfilm. Lyden er som regel fraværende, fargene er blasse, og bildene viser for det meste bare den samme, uendelige paraden av alminnelighet. Folk som kjøper melk, folk som sjekker mobilen i køen, folk som glemmer handlenettet sitt. Men et sted i denne grøten av trivialiteter, hvis man er tålmodig nok, kan man finne djevelen i detaljene.

Moberg hadde rigget seg til på det lille kontoret sitt på lensmannskontoret i Asker. Luften var tett av lukten av sterk kaffe og gryende frustrasjon. På skjermen foran oss utspant de siste to ukene av Thea Halvorsens arbeidsliv seg i dobbel hastighet. En endeløs loop av kunder som kom og gikk fra Kiwi Nesøya.

«Vi har sett gjennom de siste par dagene tre ganger nå,» stønnet Moberg og gned seg i øynene. «Det er hundrevis av kunder. Mange menn i femtiårene. Hvordan skal vi finne én spesifikk?»

«Vi leter ikke etter en hvilken som helst mann,» sa jeg. «Vi leter etter en vane. En rutine. Spill av fra forrige tirsdag. Rundt klokken tre.»

Moberg spolet tilbake. Støyen fra harddisken var den eneste lyden i rommet. Bildet hoppet og stabiliserte seg. Der, ved Theas kasse, sto en kunde. Så en til. Og så, klokken 15:17, dukket han opp.

Han skilte seg ikke ut ved første øyekast. Høy, slank, iført en nøytral, mørk jakke og pen bukse. Håret var kortklippet og grånende. Han kunne vært en mellomleder, en lærer, en enkemann. Men det var noe med holdningen. Rett i ryggen. Bevegelsene var økonomiske, presise. Han la varene på båndet med en nesten unaturlig orden: et grovbrød, en liter melk, en liten rull med hyssing, en pakke med AA-batterier.

Thea scannet varene. Hun så opp på ham og smilte, det profesjonelle, men vennlige smilet til en som er god i jobben sin. Han møtte ikke blikket hennes. Han så rett forbi henne, mot et punkt bare han kunne se. Han betalte med kontanter – nøyaktige penger, så hun slapp å gi tilbake vekslepenger – tok posen sin og gikk. Hele transaksjonen tok under tretti sekunder.

«Der,» sa jeg. «Det er ham.»

«Sikker?» spurte Moberg. «Han gjør jo ingenting galt.»

«Se på ham, Moberg. Han er en skygge. Han unngår kameraet, betaler kontant, ingen interaksjon. Han er et spøkelse midt på lyse dagen. Spol frem en uke. Samme dag, samme tid.»

Moberg gjorde som han ble bedt om. Vi hurtigspolet gjennom en uke med brød og melk. Og der, nesten på minuttet, dukket han opp igjen. Samme mann. Samme holdning. Og på båndet la han, med den samme, metodiske presisjonen: et grovbrød, en liter melk, en rull hyssing, en pakke batterier.

«Herregud,» hvisket Moberg. «Det er jo helt identisk.»

«Ikke helt,» sa jeg og pekte på skjermen. «Se på Thea.»

Denne gangen var smilet hennes litt stivere. Hun så ikke direkte på ham da hun tok imot pengene. Hun var raskere i bevegelsene, ivrig etter å få ham unna. Hun var ukomfortabel. Hun hadde kjent ham igjen. Dette var Hyssingmannen.

«Vi må finne ut hvem han er,» sa Moberg og lente seg frem. «Men hvordan? Han ser ikke ut til å kjøre. Ingen bilnøkler, ingenting. Vi har sjekket parkeringsplassen på opptakene.»

«Nettopp,» sa jeg. «Han kjører ikke. På en øy der de fleste er avhengige av bil. Hva gjør man da?»

Moberg så på meg. Blikket hans klarnet. «Bussen.»

En time senere sto jeg ved bussholdeplassen utenfor Kiwi og ventet. Den blå 265-bussen kom svingende rundt svingen, presis som alltid. Da den stoppet, gikk jeg om bord og viste legitimasjonen min til sjåføren, en kraftig kar med et vennlig ansikt og øyne som hadde sett det meste langs Nesøyas veier.

«Geir Olsen?»

«Det er meg,» sa han. «Hva kan jeg hjelpe lovens lange arm med på min rute?»

Jeg viste ham et stillbilde vi hadde tatt av videoen. Det var kornete, men ansiktstrekkene var gjenkjennelige for en som visste hva han skulle se etter.

Geir myste mot bildet. «Å, han der, ja,» sa han nesten umiddelbart. «Stille-mannen. Jada. Kjenner ham godt. Eller, ‘kjenner’ er vel å ta hardt i. Han har vært fast passasjer i årevis.»

«Fortell meg alt du vet,» sa jeg og satte meg på setet rett bak ham.

Bussen begynte å rulle igjen, ut på sin faste runde rundt øya.

«Ikke så mye å fortelle, egentlig,» sa Geir og svingte elegant unna en postbil. «Han er en rutine. Går på ved Hvam-stoppet, alltid på ettermiddagen. Drar inn til Sandvika. Kommer tilbake med en senere buss. Alltid alene. Alltid plettfritt kledd. Har aldri hørt ham si mer enn to ord. Betaler kontant. Aldri noe tull.»

«Hvam-stoppet,» gjentok jeg. Det lå sør på øya, ikke langt fra verken Aall-løypa eller avstikkeren ned til Hvamodden. Alt hang sammen. «Virker han truende?»

Geir lo en kort, humrende latter. «Truende? Nei, tvert imot. Han er så stille og anonym at du nesten glemmer at han er der. Men han har et intenst blikk. Det har jeg lagt merke til. Når han ser ut av vinduet, er det ikke som oss andre, som bare lar tankene fly. Han ser ut som han studerer ting. Husene, hagene, folkene som går forbi. Som om han kartlegger alt sammen.»

Bussen svingte inn på Søndre vei. Jeg så ut på de velstelte husene som gled forbi. Hvilket av dem var hans? Hvilket av disse pene, ordentlige hjemmene skjulte en mann som kjøpte hyssing hver uke og skremte unge jenter i kassa på butikken?

Jeg tenkte på Harald Holmen, slik vi nå hadde sett ham på video. Måten han plasserte varene på båndet. Måten han unngikk blikkontakt. Det var ikke bare en sjenert mann. Det var en mann med en jernhard kontroll. En mann som levde etter et sett med usynlige, rigide regler. Og Thea, med sin livlige, litt kaotiske væremåte, hadde på et eller annet vis brutt en av de reglene.

«Takk, Geir,» sa jeg da bussen nærmet seg Kiwi-stoppet igjen. «Du har vært til stor hjelp.»

«Bare hyggelig,» sa han. «Håper dere finner ut av… du vet. Forferdelig. Hele øya er i sjokk.»

Jeg gikk av bussen og ble stående og se den forsvinne. Jeg hadde et ansikt. Jeg hadde en vane. Og jeg hadde et geografisk område. Vi var ikke lenger på jakt etter et spøkelse. Vi var på jakt etter en passasjer. En stille mann som brukte 265-bussen som sin mobile observasjonspost, som studerte verden fra bak et bussvindu før han trakk seg tilbake til sitt eget, ordnede univers. Og jeg hadde en ubehagelig følelse av at vi bare hadde skrapet i overflaten av hva det universet inneholdt.

7. Den tause broren

Det er en uskreven regel i drapsetterforskning: Snakk med familien først for å få oversikten, og snakk med dem igjen når det første sjokket har lagt seg. Det er da de små, viktige detaljene ofte siver ut. Når den lammende sorgen gir plass for hukommelsen, for de siste samtalene, de uavklarte kranglene, de små observasjonene som virket ubetydelige da, men som nå fremstår som illevarslende tegn.

Jeg fant Markus Halvorsen der jeg hadde en anelse om at jeg ville finne ham. Ikke i den sterile, hvite festningen på Vendla, men på den slitte trebenken som sto helt ytterst på moloen ved Hvamodden, bare et par hundre meter fra der søsteren hans ble funnet. Han hadde ikke valgt stranden, men moloen, som om han trengte det solide, harde berget under seg. Han kastet småstein i det grå vannet, én etter én, og så på ringene som spredte seg og forsvant.

Jeg nærmet meg langsomt, for ikke å skremme ham. Lyden av skoene mine mot grusen fikk ham til å se opp. Det var ingen overraskelse i blikket hans, bare en tom resignasjon.

«Du igjen,» sa han. Stemmen var flat.

«Jeg tenkte jeg skulle finne deg her,» sa jeg og ble stående ved siden av benken. «Trengte du å komme deg vekk fra huset?»

Han nikket og kastet en ny stein. Plask. «Det er ikke et hjem lenger. Det er et mausoleum. Mor gråter, far… far er sint. Han er alltid sint når han mister kontrollen. Nå ringer han advokater, forretningspartnere, politimesteren. Prøver å styre etterforskningen. Som om det er en fiendtlig overtakelse av et selskap.»

Beskrivelsen var treffende og brutal. Jeg satte meg ned ved siden av ham, holdt en respektfull avstand. Stillheten la seg mellom oss, kun brutt av lyden av bølgeskvulp og den fjerne dunkingen fra kabelfergen.

«Faren din nevnte at Thea hadde et lite opprør,» sa jeg forsiktig. «Jobben på Kiwi. At hun ville være ‘normal’. Var det alt?»

Markus sluttet å kaste stein. Han stirret ut over fjorden, mot Brønnøya som lå som en mørk silhuett i ettermiddagslyset.

«Normal? Nei. Thea ville være fri.» Han snudde seg mot meg, og for første gang så jeg et glimt av ild i de ellers sløve øynene. «Du ser huset vårt. Du ser bilene. Folk tror vi har alt. Men vi har ingenting som er vårt eget. Alt er en del av ‘Prosjekt Halvorsen’. Utdanningen vår, vennene våre, fremtidsplanene. Alt er en del av fars store plan.»

«Og Thea ville ikke være med på den planen?»

«Hun hatet den,» sa Markus med plutselig intensitet. «Far ville sende henne til London School of Economics neste høst. Hun skulle bli den neste i rekken. Men Thea… hun ville bli keramiker.»

Ordet hang i luften. Keramiker. Så jordnært, så kreativt, så fundamentalt annerledes enn den verdenen av stål og glass hun kom fra.

«Hun hadde leid seg et lite verksted i Sandvika, i all hemmelighet. Betalte for det med pengene hun tjente på Kiwi. Hun viste det til meg for en måned siden. Hun var så stolt. Så… levende.» Stemmen hans sprakk. «Hun skulle fortelle det til far neste uke. Hun gruet seg. Det kom til å bli den tredje verdenskrigen.»

En hemmelighet. Et dobbeltliv. Det var dette jeg hadde lett etter. En konflikt som gikk dypere enn en enkel krangel med en eks-kjæreste.

«Denne hemmeligheten,» sa jeg. «Var det noe mer? Du nevnte sist at hun virket tynget av noe.»

Markus nølte. Han plukket opp en ny, flat stein og veide den i hånden. «Det var noe annet. Noe hun ikke ville fortelle meg om. Jeg spurte, men hun bare viftet det bort. Sa det ikke var noe. Men jeg så det på henne. Spesielt de siste par ukene. Hun var mer… vaktsom.»

«Vaktsom? Hvordan da?»

«Hun begynte å låse døren til rommet sitt. Det har hun aldri gjort før. Og når telefonen hennes ringte og hun ikke kjente igjen nummeret, lot hun den bare ringe. Små ting. Men til sammen… Det var som om hun ventet på at noe skulle skje.» Han så på meg, og blikket hans var fylt av en blanding av sorg og selvbebreidelse. «Jeg burde ha presset henne. Kanskje jeg kunne ha hjulpet.»

«Du kunne ikke ha visst,» sa jeg. Det var en mager trøst, men det var det eneste jeg hadde. «Markus, tror du faren din kunne…»

Jeg lot setningen henge i luften. Han forsto hva jeg spurte om.

Han ristet på hodet, men uten overbevisning. «Skade henne? Nei. Aldri. Ikke fysisk. Men han kunne ødelegge drømmene hennes. Og det var han villig til å gjøre. For ham er det å miste ansikt verre enn å miste en datter.»

En grusom påstand. Men i den kalde, kalkulerte verdenen til Aksel Halvorsen, fryktet jeg at det lå en kjerne av sannhet i den.

Vi satt i stillhet en stund til. Jeg tenkte på de ulike sporene som nå virvlet rundt meg. En knust eks-kjæreste. En kontrollerende far. En vaktsom datter med et hemmelig liv. Og en stille, metodisk mann som kjøpte hyssing og studerte øya fra et bussvindu.

Det var to helt forskjellige historier. Den ene var et klassisk, hett familiedrama fylt av følelser, penger og svik. Den andre var en kald, uforståelig fortelling om en skygge i periferien. Hvilken av dem var sann?

«Hun tok bussen noen ganger,» sa Markus plutselig, som om han leste tankene mine. «Selv om hun hadde egen bil. Hun sa det var den eneste måten å virkelig se øya på. Hun likte å se på folk. Hun kalte det å samle karakterer. Til historiene hun skulle lage i leire en dag.»

En keramiker som samlet på karakterer. Bildet var vakkert og uendelig trist. Og det plasserte henne på samme arena som Hyssingmannen. På 265-bussen. Hadde hun sett ham der? Studert ham, slik han åpenbart hadde studert henne? Hadde hun uforvarende blitt en del av hans historie, før han brutalt gjorde seg til en del av hennes?

Jeg reiste meg. «Takk, Markus. Dette var viktig.»

Han nikket bare, og blikket hans vendte tilbake til det grå vannet. Da jeg gikk tilbake mot bilen, visste jeg at jeg hadde funnet en ny, viktig brikke. Thea Halvorsen var ikke bare et passivt offer. Hun var en observatør. Og i sin jakt på frihet og karakterer, hadde hun kanskje kommet for nært en mann som ikke tålte å bli sett.

8. Orden i kaoset

Harald Holmen satt ved kjøkkenbordet i det plettfrie huset sitt i Søndre vei. Utenfor var dagen grå og ubestemmelig, men inne hos Harald var alt presist. Kaffekoppen sto nøyaktig fem centimeter fra kanten av nettbrettet. Sukkerskålen sto i perfekt flukt med saltbøssen. Det var en orden som ga ham en dyp, fysisk tilfredsstillelse. En ro i sjelen.

De siste dagene hadde det vært forstyrrelser. Sirener. Blålys. En ubehagelig summing av uro som hadde trengt gjennom de triple glassrutene i vinduene hans. Nå var det stille igjen. Men uroen hadde flyttet seg fra gatene og inn på nettet.

På skjermen foran ham lyste forsiden til Budstikka. Overskriften var stor og bråkete: «POLITIET JAKTER ‘HYSSINGMANNEN’ ETTER NESØYA-DRAPET». Under sto det et bilde. Et uskarpt, grovkornet bilde hentet fra et overvåkningskamera. Et bilde av ham.

Han studerte det uten å blunke. Ansiktet var forvrengt av den dårlige oppløsningen, men holdningen var umiskjennelig. Den rette ryggen. Den mørke jakken. En anonym skikkelse som nå var blitt sentrum for alles oppmerksomhet.

Han kjente ingen panikk. Panikk var en uordnet, kaotisk følelse, og Harald Holmen tillot ikke kaos i sitt system. Det han kjente, var en kald, dirrende irritasjon. En følelse lik den han fikk da han så et maleri henge skjevt på en vegg, eller en skrivefeil i en ellers perfekt tekst. Politiet var inkompetente. De famlet i blinde og skapte unødvendig støy. De forstyrret den nye ordenen han hadde jobbet så møysommelig for å gjenopprette.

Han reiste seg og gikk bort til vinduet som vendte ut mot hagen. Gresset var klippet med millimeters presisjon. Buskene var formet til perfekte kuler. Alt hadde sin plass, sin funksjon.

Det var slik han så på Nesøya. Et system. Et vakkert, nesten perfekt økosystem av velstand og orden. De store husene, de velstelte hagene, de pene menneskene. Det var derfor han hadde flyttet hit for mange år siden. For å bli en del av denne harmonien. Han krevde ikke å bli lagt merke til; tvert imot, hans rolle var å være en stille, usynlig del av helheten, som et perfekt plassert komma i en lang setning.

Men så hadde forstyrrelsen kommet. Thea Halvorsen.

Han hadde lagt merke til henne for lenge siden. Først på bussen. 265-bussen, hans mobile observasjonspost. Han brukte den til å kartlegge øya, til å verifisere at alt var som det skulle. Hun var en uregelmessighet. Hun tilhørte de store villaene på Vendla, men der satt hun, i en slitt dongerijakke, og observerte. Hun så på folk med et altfor nysgjerrig blikk. Hun smilte til fremmede. Hun representerte en uforutsigbarhet, et brudd på de uskrevne reglene.

Så begynte hun på Kiwi. Det var verre. Der ble hun et knutepunkt for sosialt kaos. Hun småpratet med kundene. Hun lo høyt. Hun skapte små, uordnede øyeblikk midt i den ellers så strukturerte handlingen av å kjøpe mat. Hun var en feil i systemet. En stygg, fargerik flekk på et ellers hvitt lerret.

Han hadde studert henne. Lært seg rutinene hennes. Løpeturen i Aall-løypa, pausen på stranden. Det var ikke en besettelse, slik politiet sikkert ville kalt det. Det var en analyse. Han analyserte en feil for å finne den beste måten å korrigere den på.

Og drapsnatten… Det hadde vært en handling av ren nødvendighet. Han hadde ventet på henne i tåken, bak tennishallen. Hun kom løpende, lett på foten, med musikk i ørene. Hun la ikke merke til ham før han sto rett foran henne. Overraskelsen i øynene hennes var den siste uordenen. Så hadde han stukket. Ett presist, effektivt stikk. Ingen kamp, ingen støy. Rent.

Han hadde ført henne ned til stranden. Plassert henne. Og skjellene… skjellene var ikke en signatur. De var en gjenopprettelse. Han erstattet hennes kaos med en perfekt sirkel. Han ryddet opp.

Nå forstyrret politiet denne nye ordenen med sitt klønete søk etter en «Hyssingmann». De fokuserte på en irrelevant detalj, en ubetydelig rutine. De forsto ikke den underliggende logikken. De forsto ikke at dette handlet om balanse.

Harald gikk tilbake til kjøkkenbordet. Han visste hva han måtte gjøre. Et system som er ute av balanse, må justeres. Politiet trengte en ny retning. En enklere, mer logisk forklaring som de kunne forstå. En forklaring basert på primitive følelser de kunne relatere til. Sjalusi. Sinne. En forsmådd kjæreste.

Han åpnet en ny fane på nettbrettet. Han hadde allerede gjort researchen sin. Han visste alt om Marius, gutten fra Slependen. Han hadde sett ham utenfor huset på Vendla. Han hadde registrert raseriet og frustrasjonen hans. Marius var den perfekte kandidaten. Han var selve definisjonen på uorden.

Med rolige, metodiske fingre begynte Harald å skrive en e-post. Han opprettet en ny, anonym konto. Ordene han valgte var enkle, men effektive. Han ville ikke peke direkte, bare lede. Plante et frø av mistanke.

Til Budstikka, skrev han. Dere leter etter feil mann. Se på eks-kjæresten. Han truet henne. Faren hennes måtte kaste ham ut. Spør naboene. Han har blitt sett snikende rundt på øya om natten.

Det var løgn, selvsagt. Men det var en logisk løgn. En løgn som ville appellere til politiets begrensede fantasi.

Han leste gjennom teksten én gang. Perfekt. Han trykket på «Send». E-posten forsvant ut i den digitale eteren. Et lite dytt i riktig retning. En justering av kursen.

Han lukket nettbrettet og drakk resten av den nå kalde kaffen sin. Ute hadde en svak solstråle brutt gjennom skydekket og tegnet et skjevt rektangel på gulvet. Han reiste seg for å trekke for gardinet, for å gjenopprette de rette linjene.

Snart ville alt være i orden igjen. Politiet ville finne sin syndebukk. Uroen ville legge seg. Og han kunne gå tilbake til å være det han var ment å være: en stille, usynlig del av et perfekt system.

9. Aall-løypa og tennishallenm

Det finnes steder som for alltid blir merket av en hendelse. De blir tause monumenter over et øyeblikk da alt ble forandret. Aall-løypa var i ferd med å bli et slikt sted. Før var den bare en 500-meter lang sløyfe av myk flis og hardpakket jord i skogen som omkranset Vendla barnehage – en arena for helse, lek og naboprat. Nå lå den der som et åpent sår i øyas bevissthet, et sted man hastet forbi med senket blikk.

Jeg dro dit i grålysningen, samme tidspunkt som Thea Halvorsen hadde startet sin siste løpetur. Luften var bitende kald og fylt av den fuktige, metalliske lukten av høst. Fra Idrettsparken nedenfor hørte jeg den ensomme, rytmiske lyden av en tennisball som ble slått mot en vegg inne i tennishallen – en tidlig morgenentusiast som trente server. Lyden var hul og regelmessig, som et hjerteslag. Et mekanisk hjerte for et sted som hadde mistet sitt eget.

Jeg parkerte bilen og begynte å gå. Ikke som en etterforsker, men som en løper. Jeg prøvde å finne Theas rytme, se det hun så. Løypa var vakker, selv i det svake lyset. Høye furutrær dannet et tak over stien, og bakken var dekket av et teppe av fargerikt løv. Den var designet for å gi en følelse av trygghet, av å være i naturen, men samtidig bare et steinkast fra sivilisasjonen. Her og der sto enkle trebenker, donert av lokale bedrifter. Små skilt minnet turgåere om å holde hunden i bånd. Det var et stykke kuratert, ufarlig villmark.

Det var nettopp denne tryggheten som gjorde stedet så perfekt for en jeger. Offeret senker guarden. Rutinene er faste. Omgivelsene er kjente. Det var ikke et sted for et affektdrap. En sjalu eks-kjæreste som Marius ville ha konfrontert henne hjemme, kranglet med henne på parkeringsplassen utenfor Kiwi. Han ville ha skapt en scene. Dette var noe annet. Dette var planlagt. Dette var en felle.

Jeg fortsatte forbi Vendla barnehage, som lå mørk og stille, og nærmet meg svingen. Her flatet løypa ut, og til venstre åpnet skogen seg litt opp og avslørte en slak skråning ned mot baksiden av tennishallen. Bygningen lå som en stor, hvit boks, lavere i terrenget. Mellom løypa og hallen var det et tjern av buskas, småtrær og høyt gress. Et ingenmannsland.

Ifølge Ida var det her, i denne svingen, at Thea hadde sett skyggen.

Jeg forlot den myke flisen på stien og beveget meg inn i krattet. Grener pisket mot jakken min. Bakken var myk og gjørmete her inne. Det var her den virkelige skogen begynte. Jeg beveget meg nedover skråningen, mot baksiden av hallen, og snudde meg.

Pusten stoppet i halsen på meg.

Herfra var utsikten perfekt. Jeg så hele den lange strekningen av Aall-løypa som ledet frem til svingen. En løper ville være synlig i nesten tretti sekunder før de nådde dette punktet. Man ville se dem komme, høre de taktfaste skrittene deres. Og man ville selv være fullstendig usynlig, skjult av et forheng av løv og skygger. Det var et rovdyrs utsiktspunkt.

Jeg ble stående lenge. Jeg tenkte på Malin-saken. Den gnagende følelsen av å ha oversett noe fundamentalt. Den gangen hadde alle, inkludert meg i starten, blitt blendet av den åpenbare fortellingen om sjalusi. Vi hadde en mistenkt som passet profilen, og vi sluttet å lete etter andre fortellinger. Denne gangen skulle jeg ikke la meg blende. Marius var kanskje en hissig, ung mann med et knust hjerte, men hadde han den iskalde tålmodigheten til å stå her? Time etter time, dag etter dag, og vente? Jeg tvilte.

Jeg begynte min egen, møysommelige undersøkelse av området. Kriminalteknikerne hadde vært her, selvfølgelig. De hadde finkjemmet området for fotavtrykk, fibre, DNA. Men de lette etter spor fra en kamp, etter bevis. Jeg lette etter en anomali. En feil i mønsteret.

Jeg gikk ned på kne i den fuktige jorden. Lukten av råte og vått løv fylte neseborene mine. Jeg ignorerte de åpenbare tingene – en rusten boks, et gammelt sigarettfilter. Jeg lot fingrene gli over bakken, kjente på teksturen. Mørk, fet skogsjord, blandet med nedbrutte barnåler. Jeg beveget meg systematisk i en spiral utover fra det punktet jeg antok at morderen hadde stått.

Det var da jeg kjente den. En liten, skarp kant mot fingerputen. Jeg grov den forsiktig frem fra gjørmen. Det var en stein. Ikke en vanlig, avrundet rullestein fra skogbunnen. Denne var liten, nesten kritthvit, og hadde skarpe, kunstige kanter. Som en bit knust marmor eller en type dekorativ hagesingel. Den var plettfri, bortsett fra gjørmen jeg nå tørket av. Den hørte ikke hjemme her. I denne mørke, organiske skogbunnen var den like malplassert som en diamant i en grøtbolle.

Jeg holdt den lille, hvite steinen i håndflaten. Den var kald og hard. Hvor kom den fra? Kunne den ha blitt med i mønsteret under en sko? En sko som tilhørte en person som omgikk seg med velstelte, sterile overflater? En person med en manisk velholdt hage fylt med hvit, dekorativ singel? Det var en tynn tråd, nesten latterlig tynn. Men det var en tråd som ikke ledet til Marius’ rotete rekkehusleilighet i Slependen.

«Finner du noe interessant?»

Stemmen fikk meg til å fare sammen. Jeg snudde meg brått. En eldre mann i en kjeledress sto i kanten av skogholtet, ved hjørnet av tennishallen. Han holdt en rive i den ene hånden og så på meg med et nysgjerrig, men ikke uvennlig blikk.

«Jeg forstyrrer kanskje?» sa jeg og reiste meg.

«Neida,» sa mannen og spyttet en brun stråle med snus på bakken. «Bare lurte på hva en pen mann i frakk gjorde på knærne i gjørma mi. Jeg er Svendsen. Vaktmester her.»

«Juul,» sa jeg. «Jeg bistår politiet.»

Svendsen nikket langsomt. «Tenkte meg det. Forferdelig, det som skjedde. Stakkars jente. Hele øya er snudd på hodet.» Han lente seg mot riven. «Lettere dere etter noe spesielt her bak?»

«Vi prøver å kartlegge bevegelsene hennes. Og andres. Så du noe uvanlig den morgenen?»

«Uvanlig?» Han lo en tørr, rusten latter. «Sønn, jeg har jobbet her i tretti år. Jeg har sett alt. Denne baksiden her…» Han pekte med riven. «…den er ikke for folk. Folk holder seg på stien der oppe. Her bak kommer bare ungdom som skal ta seg en røyk, eller en stakkar som må slå lens etter for mange pils på klubbhuset. Ingen har noe ærend her i grålysningen.»

«Ingen?» spurte jeg.

Svendsen klødde seg i skjegget. «Vel… Det var jo han karen. For noen uker siden. Så ham et par ganger da jeg kom på jobb. Sto rett der du står nå.»

Jeg kjente pulsen stige. «En kar? Hvordan så han ut?»

«Vanskelig å si. Var et stykke unna. Men han var høy. Og han sto helt stille. Som en jævla statue. Det var det som var så rart. Stirret bare opp mot løypa. Første gangen tenkte jeg ikke over det. Andre gangen lurte jeg på hva i helvete han drev med.»

«Husker du hva han hadde på seg?»

«Noe mørkt. En pen frakk, tror jeg. Og pene sko. Det husker jeg at jeg tenkte på. Hvem i all verden står i gjørma her bak med nypussede sko? Helt meningsløst.»

Nypussede sko. En pen frakk. En mann som sto som en statue og observerte. Bildet stemte perfekt med det Geir, bussjåføren, hadde beskrevet. Med det jeg selv hadde forestilt meg. En mann som ikke passet inn. En anomali.

«Sa du noe til ham?» spurte jeg.

«Nei. Tenkte det ikke var min sak. Han gjorde jo ingenting. Bare sto der. Da jeg kom ut igjen med søpla en halvtime senere, var han borte.» Svendsen myste mot meg. «Tror dere det var ham?»

«Det er det vi prøver å finne ut av,» sa jeg.

Jeg takket Svendsen og gikk tilbake mot stien. I hånden min klemte jeg om den lille, hvite steinen. Den føltes plutselig tyngre. Det var ikke lenger bare en stein. Det var et bevis. Et bevis på at en mann som verdsatte orden og renslighet, en mann i pene sko, hadde stått på dette gjørmete, bortgjemte stedet og ventet.

Jeg hadde ikke et ansikt ennå. Ikke et navn. Men for første gang følte jeg at jeg visste hvem jeg jaktet på. Jeg jaktet ikke på en sjalu guttunge. Jeg jaktet på en statue. En plettfri, tålmodig statue som hadde trådt ned fra sin pidestall for å fjerne en forstyrrelse, og som i prosessen hadde etterlatt seg ett eneste, lite fragment av sin egen, sterile verden.

10. Budstikka øker presset

Redaksjonslokalet til Budstikka var et økosystem i seg selv. Et åpent landskap fylt av en konstant, lav summing av konsentrasjon, avbrutt av plutselige rop, latterutbrudd og den evige ringingen fra telefoner. Midt i dette kontrollerte kaoset satt Kjersti Madsen, ikke som en sjef, men som en edderkopp i sentrum av et enormt nett. Hun kjente hver vibrasjon, hver bevegelse, hver minste endring i informasjonsflyten.

Tjuefire timer hadde gått. Våpenhvilen med Konrad Juul var over.

«Ok, folkens, samling!» Kjerstis stemme var ikke høy, men den skar gjennom støyen som en skalpell. Journalistene reiste seg fra pultene sine, samlet seg rundt den store skjermen på veggen.

På skjermen lyste et bilde av Hvamodden i soloppgang, vakkert og illevarslende. Ved siden av, et portrett av Thea Halvorsen, hentet fra sosiale medier, smilende og full av liv. Og til slutt, det kornete, anonyme bildet av Hyssingmannen.

«Status,» kommanderte Kjersti. Blikket hennes flakket fra den ene til den andre. «Hva har vi?»

En ung, ivrig journalist, Petter, tok ordet. «Politiet er tause som østers. Moberg har sendt ut en pressemelding der de bekrefter at de etterforsker et mistenkelig dødsfall og ber om tips. Ingen detaljer, ingen navn. Standard prosedyre.»

«Standard prosedyre er ikke godt nok,» sa Kjersti tørt. «Det er et drap på Nesøya. Våre lesere forventer mer enn standard prosedyre. Hva har vi fra egne kilder?»

En eldre, mer erfaren journalist, Ingrid, kremtet. «Jeg har snakket med folk i velforeningen. Stemningen er trykket. Folk er redde. En mor fortalte at hun ikke lenger tør å la barna gå alene til Idrettsparken. En annen har installert alarm. Sjokket har gått over til frykt.»

«Bra. Bruk det. Få frem stemningen. Paranoiaen,» sa Kjersti og nikket.

Det var da Petter, den unge, løftet hånden igjen, nesten vibrerende av spenning. «Jeg har noe mer. Noe… konkret.»

All oppmerksomhet rettet seg mot ham.

«Jeg fikk et anonymt tips på e-post i natt,» sa han og prøvde å holde stemmen rolig. «Fra en kryptert adresse. ‘WorriedNeighbor123’».

Kjersti løftet et øyenbryn. «Vis meg.»

Petter tastet på laptopen sin, og e-posten kom opp på storskjermen. De enkle, men effektive setningene lyste mot dem.

Dere leter etter feil mann. Se på eks-kjæresten. Han truet henne. Faren hennes måtte kaste ham ut. Spør naboene. Han har blitt sett snikende rundt på øya om natten.

Det ble stille i rommet. Dette var ikke lenger bare stemninger og rykter. Dette var en konkret anklage. En retning.

«Har vi sjekket dette?» spurte Kjersti, og blikket hennes var låst på skjermen.

«Jeg har begynt,» sa Petter raskt. «Jeg fant ut hvem eks-kjæresten er. Marius Johansen. Bor i Slependen. Jeg har også en kilde som bekrefter at det var en scene utenfor Halvorsen-huset for noen uker siden. En gartner som jobbet på naboeiendommen. Han hørte roping. Aksel Halvorsen som ba en ung mann ‘komme seg til helvete vekk’.»

Kjersti lente seg tilbake i stolen sin. Et lite, nesten umulig å spore smil spilte i munnviken hennes. Dette var det hun hadde ventet på. En narrativ. En historie folk kunne forstå. Ikke en mystisk, ansiktsløs skygge, men et drama av kjærlighet, sjalusi og avvisning.

«Ok,» sa hun. Stemmen hennes var skarp og klar. «Dette er vinkelen. Men vi trår varsomt. Vi navngir ikke Marius. Ikke ennå. Vi skriver ‘politiet undersøker offerets nære omgangskrets’ og ‘en tidligere konflikt med en eks-kjæreste skal være et sentralt spor’. Vi planter frøet. Vi lar politiet gjøre jobben med å vanne det.»

Hun snudde seg mot en annen journalist. «Finn ut alt du kan om denne Marius. Diskret. Sosiale medier, venner, hva som helst. Jeg vil vite hva han spiste til frokost.»

Så falt blikket hennes tilbake på bildet av Hyssingmannen. «Og ham da? Hva gjør vi med ham?»

«Vi har jo bildet,» sa Petter. «Politiet har bedt om tips. Vi kan ikke ignorere det.»

«Nei,» sa Kjersti. «Det kan vi ikke. Men vi kan ramme det inn. Forsiden blir Thea. Stor, vakker, tragisk. Overskriften blir noe i retning av: ‘HELE NESØYA SØRGER: HVEM TOK LIVET AV THEA?’. Så, inne i saken, presenterer vi de to sporene. Eks-kjæresten som det ‘hete’ sporet. Og så, nesten som en bisetning: ‘Politiet har også frigitt bilde av en mann de ønsker å komme i kontakt med’. Vi nedtoner ham. Vi gjør ham til en fotnote i dramaet om den sjalu eksen.»

Det var en mesterlig redaksjonell avgjørelse. Hun ga leserne dramaet de ønsket seg, samtidig som hun dekket seg ved å inkludere politiets offisielle etterlysning. Hun styrte fortellingen.

Telefonen på pulten hennes ringte. Hun så på nummeret. Konrad Juul. Hun lot den ringe et par ganger før hun svarte, som for å markere at våpenhvilen var definitivt over.

«Kjersti Madsen.»

«Du kommer til å trykke det, ikke sant?» Konrads stemme var sliten, men fast. «Tipset om eks-kjæresten.»

«Det er et relevant spor i en drapssak, Konrad. Det er jobben min å dekke det.»

«Det er et anonymt tips som kan ødelegge livet til en ung mann som nettopp har mistet en han var glad i. Gi meg mer tid.»

«Tiden er ute,» sa Kjersti, og stemmen hennes var uten varme. «Jeg ga deg 24 timer. Nå er det mine lesere jeg svarer for. Og de fortjener å vite hva som foregår i deres eget nabolag.»

Hun hørte ham sukke i den andre enden. «Ikke gjør ham til en dømt mann før han har fått en sjanse, Kjersti. Det er alt jeg ber om.»

«Jeg er journalist, Konrad, ikke dommer. Vi rapporterer det vi vet.»

Hun la på. Samvittigheten stakk en anelse, men hun skjøv den til side. Konrad tenkte på rettferdighet for én person. Hun tenkte på informasjonsplikten overfor tusenvis. Og, hvis hun skulle være helt ærlig med seg selv, på opplagstall.

Hun reiste seg og gikk bort til vinduet. Så ut over Billingstad, mot Asker, mot den usynlige, lukkede øya der ute. Saken hadde alt. Rikdom, tragedie, et lukket miljø, og nå – et gjenkjennelig, menneskelig drama.

Spekulasjonene på øya ville nå et nytt nivå i morgen tidlig, når papiravisen landet i postkassene. Mistankens finger ville ikke lenger peke vagt ut i mørket, mot en ansiktsløs Hyssingmann. Den ville peke mot en ung mann av kjøtt og blod. En gutt som hadde elsket og tapt.

Og et sted der ute satt en morder og leste den samme nettavisen. Kjersti lurte et øyeblikk på hva han tenkte. Følte han seg lettet? Triumferende?

Hun ristet av seg tanken. Det var ikke hennes jobb å tenke på morderens følelser. Hennes jobb var å fortelle historien. Og historien hadde nå funnet sin skurk. I hvert fall for nå.

11. Falskt Spor

Nattens stillhet på Nesøya var annerledes enn stillheten noe annet sted. Den var dypere, tyngre, bare brutt av den fjerne, rytmiske klukkingen av bølger mot svaberg og den sporadiske skrapingen av en gren mot et vindu. Det var en stillhet som ga en illusjon av total trygghet.

Harald Holmen beveget seg gjennom denne stillheten som om han var en del av den. Han bar ikke lommelykt. Øynene hans hadde for lengst vent seg til mørket, og han kjente hver sving og hver sprekk i asfalten på veien ned mot Nesøybrua. Han var kledd i mørke, funksjonelle klær, og på føttene hadde han myke joggesko som ikke lagde lyd mot underlaget. Han var en skygge i sitt eget nabolag.

I lommen på jakken kjente han den kjølige, glatte overflaten av den lille sølvgjenstanden. Et enkelt hjerteformet anheng, hengt på et tynt kjede. Theas smykke.

Han hadde ikke planlagt å ta det. Det var en impuls, en liten avvikelse fra den ellers så perfekte planen den natten på stranden. Da han la henne ned i sanden, hadde det glitret svakt i måneskinnet. Et lite, sentimentalt stykke uorden. Han hadde tatt det, ikke som et trofé, men som den siste, løse tråden han måtte fjerne for å gjøre bildet komplett. Han hadde tenkt å kaste det i sjøen, men noe hadde holdt ham tilbake. En intuisjon om at det kunne bli nyttig.

Nå var tiden inne.

E-posten til Budstikka var et frø. Men frø trenger næring for å gro. De trenger håndfaste bevis, noe politiets fantasiløse etterforskere kunne ta og føle på.

Han krysset Nesøybrua til fots. Betongkonstruksjonen føltes solid under føttene hans, en forbindelse mellom hans ordnede verden og det mer kaotiske fastlandet. Noen få biler suste forbi, lyskasterne deres skar hull i mørket, men ingen la merke til den enslige fotgjengeren. Han var usynlig.

På fastlandssiden fulgte han gangveien mot Slependen. Han hadde studert kartet. Han visste nøyaktig hvor Marius Johansen bodde. Et anonymt rekkehusområde, der alle enhetene var like, en form for orden han kunne respektere, selv om den var av en billigere, mer folkelig variant.

Han fant riktig adresse. Huset var mørkt. En enslig bil, en gammel Toyota, sto parkert utenfor. Alt tydet på at gutten var hjemme, sannsynligvis sovende, eller fortapt i den digitale verdenen sin.

Harald beveget seg ikke mot inngangsdøren. Det ville være for risikabelt. Han sirklet rundt bygningen, lydløst som en katt, til han fant baksiden. Her var det en liten, ustelt hageflekk og en platting med et par falmede plaststoler. Søppelkassene sto ved siden av en hekk som skilte eiendommen fra naboens.

Dette var det perfekte stedet.

Han tok frem smykket fra lommen. Sølvhjertet fanget det svake lyset fra en gatelykt lenger borte. Med rolige hender åpnet han lokket på søppelkassen for restavfall. Lukten av gammel mat og søppel slo imot ham, en ubehagelig, kaotisk odør, men han lot seg ikke affisere. Han var her for å utføre en oppgave.

Han nølte. Å kaste smykket oppi ville være for tilfeldig. Politiet kunne overse det, eller avskrive det som noe gutten hadde kastet selv. Det måtte være mer subtilt. Mer… tilsiktet uheldig.

Blikket hans falt på hekken. Den var tett og tornete. Han forestilte seg et scenario: Marius kommer ut i mørket, kanskje for å krangle med Thea i telefonen. Hun slår opp med ham. I raseri river han av seg smykket hun ga ham og kaster det fra seg, mot hekken. Det blir hengende fast, glemt i sinne og sorg.

Ja. Det var en mye bedre historie. En historie som passet til en emosjonell, ustabil ung mann.

Med en presis bevegelse, som en fisker som kaster snøret, svingte han kjedet og lot det fly inn i hekken. Han hørte en svak, metallisk lyd idet det hektet seg fast i en av grenene, omtrent en meter over bakken. Usynlig for et tilfeldig blikk, men lett å finne for noen som lette systematisk.

Han sto et øyeblikk og betraktet verket sitt. Perfekt. Et lite stykke plantet uflaks. Et fysisk bevis som bandt Marius til Thea, og som impliserte en voldelig, emosjonell handling.

Han trakk seg tilbake, like lydløst som han hadde kommet. Gikk den samme veien tilbake over broen, mot øya, mot sitt eget, rene univers. Han følte ingen spenning, ingen frykt. Bare den dype, tilfredsstillende følelsen av en vel utført oppgave. En følelse av balanse.

Han hadde gitt etterforskerne en historie de kunne forstå. Han hadde gitt dem en syndebukk. Og nå hadde han gitt dem beviset de trengte for å avslutte saken. Han hadde ryddet opp i rotet deres.

Da han låste seg inn i huset sitt i Søndre vei, var alt som det skulle være. Stillheten var total. Ordenen var gjenopprettet, ikke bare i hans eget hjem, men i den større verdenen utenfor. Han visste at det bare var et spørsmål om tid før politiet ville banke på døren til Marius Johansen. Nettet han hadde vevd, var nå komplett. Og i sentrum satt ikke en edderkopp, men en livredd, uskyldig guttunge.

12. Nettet strammer seg

Dagen etter at Budstikkas artikkel traff postkassene, var luften på lensmannskontoret i Asker elektrisk. Telefonene kimte uavbrutt. Lokale innbyggere ringte med vage tips om biler de hadde sett og lyder de hadde hørt. Konspirasjonsteoretikere delte sine villeste fantasier. Men de fleste samtalene handlet om én ting: eks-kjæresten. Frøet Kjersti Madsen hadde plantet, hadde funnet fruktbar jord i nabolagets frykt og sladder.

Moberg sto foran en hvit tavle dekket av bilder og notater. I sentrum hang bildet av Thea, smilende og intetanende. Til høyre, det kornete bildet av Hyssingmannen, som nå føltes som et kaldt og irrelevant sidespor. Til venstre, et ferskt bilde av Marius Johansen, hentet fra hans åpne Facebook-profil. Han så ung og harmløs ut, men under bildet hadde Moberg skrevet med rød tusj: “MOTIV: SJALUSI. ALIBI: SVAKT. TRUSLER?”.

«Dette er sporet, Konrad,» sa Moberg, mer til seg selv enn til meg. Han pekte på bildet av Marius. «Alt stemmer. En ung, hissig gutt som blir dumpet av en rik jente. Han tåler det ikke. Han trygler, han krangler, han truer. Faren kaster ham ut. Til slutt klikker det for ham.»

«Det er en pen historie, Moberg,» sa jeg, mens jeg satt på hjørnet av en pult og drakk lunken kaffe fra en pappkopp. «Men det er også den enkleste historien. Og mord er sjelden enkle.»

«Noen ganger er de det,» repliserte Moberg, og jeg kunne se at han var sliten av min motstand. Han trengte en løsning. Bygda trengte en løsning. «Noen ganger er det bare rå, stygge følelser.»

Akkurat da kom en ung, uniformert betjent inn i rommet. Han var andpusten og holdt en gjennomsiktig bevispose i hånden.

«Sjef,» sa han henvendt til Moberg. «Vi bestemte oss for å gjøre et finsøk i området rundt Johansens bolig, basert på tipset om at han hadde blitt sett snikende der. I hekken bak huset… fant vi dette.»

Han la posen på bordet foran oss. Inni lå et tynt sølvkjede med et hjerteformet anheng. Det var skittent og hadde noen små kvister festet til seg, som om det hadde blitt revet av i hastverk og kastet.

Moberg stirret på posen. Så så han på meg. I blikket hans lå en blanding av triumf og sorg. «Få tak i Halvorsen-familien,» sa han til betjenten. «Vi må få dette identifisert.»

En time senere satt en knust Beate Halvorsen på et avhørsrom og stirret på et bilde av smykket. Tårene rant i stille strømmer nedover kinnene hennes. «Ja,» hvisket hun. «Det er Theas. Hun fikk det av oss til 18-årsdagen. Hun tok det aldri av seg.»

For Moberg var det spikeren i kista. For meg føltes det som et teaterstykke. Det var for perfekt. Det var nøyaktig det beviset man ville ha forventet å finne hvis man fulgte manuset til en dårlig kriminalfilm.

«Vi har ikke noe valg, Konrad,» sa Moberg da vi sto utenfor avhørsrommet. «Vi må hente ham inn.»

Jeg protesterte ikke lenger. Jeg visste det var nytteløst. Maskineriet var satt i gang. Å prøve å stoppe det nå ville være som å prøve å stanse et løpsk tog med bare hendene.

De hentet Marius Johansen på arbeidsplassen hans, en liten IT-startup i Sandvika. To uniformerte betjenter gikk inn og hentet ham ut foran kollegaene hans. De la ham ikke i jern, men ydmykelsen var total. Da han ble ført inn på lensmannskontoret, var han ikke lenger bare en sørgende ung mann. Han var en mistenkt, og han bar vekten av det i hver eneste bevegelse. Fargen var borte fra ansiktet hans, og øynene flakket vilt omkring, fylt av en panisk vantro.

De plasserte ham i det samme, sterile rommet der Beate Halvorsen nettopp hadde sittet. Denne gangen var det jeg og Moberg som gikk inn.

«Marius,» begynte Moberg, og la bevisposen med smykket på bordet mellom dem. «Kan du forklare hvordan dette havnet i hekken din?»

Marius stirret på smykket. Jeg så hvordan han gjenkjente det. Jeg så sjokket, og deretter den langsomme, grufulle erkjennelsen av hva dette betydde.

«Det er Theas,» hvisket han. «Hva… hvordan…?» Han så opp på oss, og desperasjonen i blikket hans var nesten fysisk vond å se på. «Jeg har ikke sett det der før. Jeg vet ikke hvordan det har kommet dit. Noen må ha lagt det der!»

«Hvem skulle ha gjort det, Marius?» spurte Moberg, og stemmen hans var hard, upersonlig. Han var ikke lenger en medfølende lensmann. Han var en anklager. «Hvem andre enn deg hadde et motiv for å skade Thea? Du tålte ikke at hun gjorde det slutt. Du oppsøkte henne. Du kranglet med henne.»

«Jeg elsket henne!» ropte Marius, og slo neven i bordet så posen med smykket hoppet. «Ja, jeg var sint! Jeg var knust! Men jeg ville aldri, aldri ha skadet henne! Aldri!»

«Men du var utenfor huset hennes om natten,» fortsatte Moberg, og la frem det anonyme tipset som om det var et etablert faktum.

«Nei! Det er løgn! Jeg har ikke vært på Nesøya siden den dagen faren hennes kastet meg ut. Hvem sier dette? Hvem sprer disse løgnene?»

Han så fra Moberg til meg. Øynene hans tryglet om hjelp. Jeg møtte blikket hans. Jeg så ingen skyld der, bare en avgrunn av forvirring og frykt. Han var en guttunge fanget i et mareritt han ikke forsto.

«Den natten hun døde, Marius,» sa jeg, og stemmen min var roligere enn Mobergs. «Du sa du kodet. Kan du bevise det? Finnes det logger? Noe som kan tidsstemple aktiviteten din?»

Et lite glimt av håp tentes i øynene hans. «Ja! Ja, selvfølgelig. På serveren. Man kan se når jeg sjekket inn koden. Når jeg kompilerte. Alt er logget!»

Moberg så på meg med et skeptisk blikk, men nikket til en tekniker som sto utenfor. De ville sjekke det. Det var en mulighet, et halmstrå.

Men mens teknikerne jobbet, fortsatte avhøret. Moberg presset på, sirklet inn, la frem bevisene som et uomtvistelig faktum. Det anonyme tipset. Krangelen. Smykket. Motiv, mulighet, og nå, et fysisk bevis. For hver setning så jeg Marius bli mindre, mer kuet. Håpet forsvant, og ble erstattet av den totale håpløsheten til en som innser at ingen tror på ham.

Etter en time kom teknikeren tilbake og stakk hodet inn. Han så på Moberg og ristet nesten umerkelig på hodet.

«Loggene viser aktivitet frem til klokken 03:47,» sa han. «Men det er ingen aktivitet mellom da og klokken 08:15. Det er et vindu på over fire timer.»

Mer enn nok tid til å kjøre til Nesøya, begå et drap og kjøre tilbake.

Marius’ siste halmstrå smuldret opp til støv. Han sank sammen i stolen, som om ryggraden hans hadde gitt etter. Han sa ingenting mer. Han bare stirret på det lille sølvhjertet i posen på bordet, et symbol på kjærlighet som nå var blitt et symbol på hans skyld.

Jeg forlot avhørsrommet. Jeg trengte luft. Jeg gikk ut i den kalde høstdagen og så opp på den grå himmelen. Moberg hadde sin mann. Avisene hadde sin historie. Øya hadde sin syndebukk. Alt falt på plass.

Men jeg kjente det i magen. Den samme, sure følelsen som i Malin-saken. Følelsen av en historie som er for enkel, for ryddig. Smykket i hekken var ikke et bevis. Det var et scene-objekt, plassert der av en regissør med en iskalde sans for dramaturgi. Og mens alle stirret på den stakkars gutten som hadde blitt tildelt hovedrollen, sto regissøren selv et sted i kulissene, usett og fornøyd, og betraktet sitt eget, perfekte verk.

13. Tvilen

Stillheten som senket seg over lensmannskontoret etter at Marius Johansen var blitt formelt siktet og plassert på en celle, var ikke en stillhet av fred. Det var stillheten etter et jordskred. En utmattet ro der alle pustet lettet ut over at det var over, uten å ense den ene, skjeve steinen som truet med å utløse et nytt ras.

Den steinen var meg.

Jeg forlot Asker og kjørte tilbake til Nesøya. Jeg så ikke på de lettede ansiktene til folkene jeg møtte. Jeg så ikke på de nikkene som signaliserte «godt jobba, saken er løst». Jeg kjørte rett hjem, låste døren, og gikk inn på det lille kontoret mitt. Rommet hadde vært mitt fristed, et sted for bøker og stillhet. Nå hadde jeg forvandlet det til et krigsrom.

På den ene veggen hang et stort kart over Nesøya. Jeg hadde festet bilder med tegnestifter. Thea i sentrum. Marius til venstre. Et uskarpt bilde av Aksel Halvorsen til høyre. Og litt for seg selv, det kornete bildet av Hyssingmannen, Harald Holmen. Mellom bildene strakte det seg et nettverk av røde tråder som koblet steder og hendelser. Hvamodden. Kiwi. Aall-løypa. Vendla. Søndre vei.

Mobergs tavle i Asker var enkel. Den fortalte én historie: Gutten gjorde det. Mitt kart var et rot. Det fortalte for mange historier på en gang, og ingen av dem stemte helt.

Jeg sto foran kartet og tvang meg selv til å glemme alt det som pekte mot Marius. Glemme det plantede smykket. Glemme det beleilige, anonyme tipset. Glemme det svake alibiet. Jeg tvang meg selv til å se på det som var igjen. Anomaliene. Detaljene som ikke passet inn i den enkle fortellingen om sjalusi.

Først: Skjellene. Jeg hadde et bilde av dem på kartet. En perfekt, unaturlig sirkel. Hvorfor skulle en sint, sjalu gutt, som angivelig drepte i affekt, ta seg tid til å lage et slikt ritual? Det var ingen logikk i det. Det var en handling preget av kontroll, ikke av kaos. Det var en handling som tilhørte en annen type morder.

Så: Den hvite steinen. Jeg tok den frem fra en liten bevispose jeg hadde lagt på skrivebordet. Den var ikke større enn en fingernegl, men den skrek mot meg. Den tilhørte ikke skogbunnen bak tennishallen. Den tilhørte et velstelt, nesten sterilt utemiljø. En hage der ugress ikke fikk lov til å gro. Hjemme hos Marius hadde politiets bilder vist en ustelt hageflekk med ujevnt gress og en rusten grill. Hjemme hos Aksel Halvorsen var det en enorm, parklignende plen. Men jeg kunne ikke husere å ha sett hvit singel der. Det var en detalj jeg måtte sjekke.

Til slutt: Statuen. Vaktmester Svendsens beskrivelse av en mann i pene sko som sto ubevegelig i gjørma og observerte. Bildet var så levende. Det var et bilde på tålmodighet. På planlegging. På en besettelse som var kald og metodisk, ikke het og emosjonell.

Jeg tenkte på Malin-saken. Den gnagende skyldfølelsen. Den gangen hadde jeg også hatt en dårlig magefølelse. Jeg hadde latt meg overkjøre av kolleger, av press, av de tilsynelatende overveldende bevisene mot kjæresten. Jeg hadde stolt på systemet, og systemet hadde feilet katastrofalt. Jeg hadde sverget at det aldri skulle skje igjen. Den eden var grunnen til at jeg hadde sluttet. Nå sto jeg her igjen, i nøyaktig samme situasjon, bare at denne gangen var jeg på utsiden av systemet. Jeg var alene.

Jeg så på bildet av Hyssingmannen. Harald Holmen. Navnet visste jeg ikke ennå, men ansiktet hadde jeg studert. Rutinene hans. Hans behov for orden, selv i en triviell handletur. Den plettfrie fasaden bussjåfør Geir hadde beskrevet. Mannen som sto som en statue ifølge vaktmester Svendsen. Det var den samme mannen. Jeg var sikker på det.

Men jeg hadde ingenting. Absolutt ingenting som bandt ham til drapet, annet enn en magefølelse og en håndfull anomalier som ingen andre brydde seg om. For å bevise Marius’ uskyld, måtte jeg bevise at en annen var skyldig. Og for å gjøre det, måtte jeg finne et motiv. Hvorfor skulle en stille, anonym mann som Harald Holmen drepe Thea Halvorsen?

Jeg gikk tilbake til samtalen med broren hennes, Markus. «Hun likte å se på folk. Hun kalte det å samle karakterer.»

Hva om hun hadde lagt merke til Hyssingmannen? Ikke bare som en ekkel kunde, men som en interessant «karakter»? Hva om hun, med sin unge, litt naive nysgjerrighet, hadde gjort noe som i hans forvridde sinn var et overtramp? Et smil for mye? Et direkte spørsmål? Et blikk som han tolket som spottende?

For en mann som bygger hele sin eksistens på å være en usynlig, kontrollert del av et system, er det å bli sett – virkelig sett – den ultimate trusselen. Det kunne være nok.

Telefonen min ringte. Det var Kjersti Madsen.

«Jeg hører de har siktet gutten,» sa hun. Stemmen hennes var profesjonell, men jeg syntes jeg kunne spore en anelse av usikkerhet.

«Ja,» sa jeg kort.

«Og du er ikke enig, kan jeg tenke meg.»

«Magefølelsen min sier at dere har hjulpet til med å dømme en uskyldig mann, Kjersti.»

Det ble stille i den andre enden. «Det var et anonymt tips, Konrad. Støttet av et funn.»

«Et plantet funn. Hele greia stinker av regi. Dere har latt dere bruke.»

«Hva er alternativet ditt, da?» spurte hun, og nå var det en defensiv brodd i stemmen. «En mystisk Hyssingmann som ingen vet hvem er? Det er ikke en historie. Det er en løs tråd.»

«En løs tråd er alt jeg trenger,» sa jeg. «Jeg trenger bare å nøste i den. Jeg trenger å vite hvem han er. Hvor han bor.»

Det ble en ny, lang pause. Jeg kunne nesten høre henne veie sine alternativer. Lojaliteten til en god historie mot den lille, gnagende tvilen jeg hadde plantet hos henne.

«Bildet vi trykket,» sa hun til slutt, lavt. «Vi fikk et par telefoner. En gammel dame mente hun kjente ham igjen fra bridgeklubben for mange år siden. Sa han het Holmen. Harald Holmen. Bodde visstnok alene i et hus i Søndre vei. Vi sjekket det ikke videre. Det virket irrelevant da Marius-sporet ble så hett.»

Hjertet mitt hoppet over et slag. Harald Holmen. Søndre vei. Et navn og en adresse.

«Takk, Kjersti,» sa jeg, og stemmen min var grøtet. «Du skylder meg ingenting. Men hvis du gjorde dette…»

«Ikke nevn det,» avbrøt hun. «Bare… finn ut av det, Konrad. For alles skyld.»

Hun la på. Jeg sto igjen med et navn. Harald Holmen. Jeg gikk bort til kartet og skrev navnet med store bokstaver under bildet av Hyssingmannen. Så trakk jeg en ny, tykk tråd fra navnet hans til en liten prikk jeg satte i Søndre vei. Bare et par hundre meter fra Aall-løypa.

Saken var ikke løst. Den hadde ikke engang startet. Men nå var jeg ikke lenger på jakt etter et spøkelse. Jeg hadde et navn. Og jeg hadde en adresse. Jakten kunne begynne på ordentlig.

14. Et siste besøk

Noen ganger er den eneste måten å komme seg fremover på, å gå tilbake. Tilbake til start, til de første samtalene, til de første inntrykkene. Nå, bevæpnet med et navn og en gnagende teori, var det én samtale jeg måtte ta på nytt.

Jeg kjørte ut til Vendla for tredje gang. Den hvite, massive villaen til familien Halvorsen virket mer avvisende enn noensinne, som en isblokk som nektet å smelte i den bleke høstsola. Det var ingen biler i innkjørselen denne gangen, bortsett fra en svart sedan med sotede ruter jeg antok tilhørte en av Aksel Halvorsens advokater.

Det var Aksel selv som åpnet døren. Han så ut som han hadde eldet ti år på noen få dager. Den plettfrie fasaden var der fortsatt – den dyre genseren, det perfekt klipte håret – men øynene var hule, og det var en anspent sitring i hendene hans. Han hadde fått en skyldig, men sorgen var ikke blitt mindre av den grunn.

«Juul,» sa han. Navnet mitt var en anklage. «Jeg trodde politiet var ferdige her. De har jo tatt ham.»

«Saken er ikke avsluttet før en dom er avsagt,» sa jeg og gikk forbi ham inn i den kalde hallen. «Jeg har bare et par oppfølgingsspørsmål.»

Han fulgte etter meg inn i den enorme stuen, der utsikten over fjorden lå som et kaldt, likegyldig maleri. «Jeg har ingenting mer å si. Det var den gutten. Marius. Det har jeg sagt hele tiden.»

«Det er ikke ham jeg vil snakke om,» sa jeg og snudde meg mot ham. «Jeg vil snakke om Thea. Om den siste tiden hennes. Markus fortalte meg at hun virket vaktsom. At hun hadde en hemmelighet.»

Aksels ansikt strammet seg. «Markus er en følsom gutt. Han overdriver.»

«Gjør han det?» presset jeg. «Eller er det du som har en tendens til å underdrive alt som ikke passer inn i ditt verdensbilde, herr Halvorsen? Alt som representerer et tap av kontroll?»

Det traff en nerve. Han tok et skritt mot meg, og for første gang så jeg det raseriet broren hadde beskrevet. «Hva er det du insinuerer?»

«Jeg insinuerer ingenting. Jeg spør. Broren hennes fortalte meg at Thea hadde fortalt deg noe. Noe du avfeide. Noe om en mann som fulgte etter henne.»

Han stirret på meg, og jeg så en flakkende kamp i øynene hans. Kampen mellom fornektelse og et gryende, forferdelig minne. Han ville ikke gi meg rett. Han ville ikke innrømme at han hadde oversett noe, at hans egen arroganse kunne ha spilt en rolle.

«Det var tullprat,» sa han til slutt, men overbevisningen manglet. «Hun sa det under en krangel. Om fremtiden hennes. Om den latterlige keramikker-drømmen. Hun trengte et påskudd, et argument. Hun sa det var en ‘ekkel mann’ fra butikken som stirret på henne. At hun trodde han fulgte etter henne på løpeturene.»

«Og hva sa du til det?» spurte jeg lavt.

Aksel Halvorsen så bort, ut av vinduet, ute av stand til å møte blikket mitt. «Jeg sa at hun var paranoid. At hun fant på ting for å få sympati. For å unngå å ta ansvar for livet sitt.» Han svelget. Stemmen hans var nå bare en hvisking. «Jeg trodde… jeg trodde det var en manipulasjon. En del av spillet hennes for å slippe unna London.»

Stillheten som fulgte var bunnløs. Den var fylt av den forferdelige vekten av usagte ord og ugjorte handlinger. Vekten av en fars svik. Han hadde ikke bare avfeid datterens frykt; han hadde brukt den mot henne.

«Denne mannen,» sa jeg, og holdt stemmen min jevn. «Sa hun noe mer om ham? Hvordan han så ut? Hva han het?»

Aksel ristet sakte på hodet. «Nei. Bare ‘en rar mann’. En kunde. Jeg lyttet ikke ordentlig. Hvorfor skulle jeg det? Dette er Nesøya. Slike ting skjer ikke her.»

Slike ting skjer ikke her. Den samme, naive frasen jeg hadde hørt om og om igjen. Den farligste løgnen et lite samfunn kan fortelle seg selv.

Jeg hadde fått det jeg kom for. Bekreftelsen. Den siste, avgjørende brikken som løftet Harald Holmen fra en vag teori til en høyst reell mistenkt. Thea hadde ikke bare vært et tilfeldig offer for en manns behov for orden. Hun hadde sett ham. Hun hadde identifisert ham som en trussel. Og hun hadde prøvd å varsle, men den som skulle ha beskyttet henne, var for opptatt med å beskytte sin egen stolthet.

«Jeg tror dere har tatt feil mann, herr Halvorsen,» sa jeg rolig. «Jeg tror den virkelige morderen er en mann datteren din prøvde å advare deg mot.»

Han så på meg, og for første gang var masken borte. Igjen sto bare en knust, gammel mann, hjemsøkt av vissheten om at han hadde ignorert ropet om hjelp fra sitt eget barn.

Jeg lot ham stå der med den erkjennelsen. Det var en verre straff enn noe jeg kunne gi ham.

Da jeg gikk ut, kjente jeg en kald besluttsomhet. Jeg hadde ingen tekniske bevis som bandt Harald Holmen til drapet. Jeg hadde ingen vitner til selve handlingen. Alt jeg hadde, var en samling av anomalier, en død jentes avviste advarsel, og en sterk, jævlig magefølelse.

Det var ikke nok for Moberg. Ikke nok for en rettssak. Men det var mer enn nok for meg.

Jeg satte meg i bilen og kjørte ikke hjem. Jeg kjørte mot Søndre vei. Det var på tide å se huset til mannen som gjemte seg i alles åsyn. Det var på tide å observere observatøren.

15. Slutten på begynnelsen

Det finnes en egen type stillhet som legger seg over et samfunn når en syndebukk er funnet. Det er ikke fred, men en kollektiv utpust. En lettelse over at monsteret har fått et ansikt, at frykten har fått en adresse. Mens jeg kjørte gjennom Nesøyas gater, kunne jeg føle det. Flaggene vaiet som normalt. Folk klippet plenene sine. Livet gikk videre, med den lille, stygge parentesen om Thea Halvorsen tilsynelatende lukket. Marius Johansen satt i varetekt. Saken var, for alle praktiske formål, løst.

Men for meg hadde den aldri føltes mer åpen.

Jeg parkerte bilen min et stykke ned i gaten fra Søndre vei 24, huset til Harald Holmen. Jeg trengte ikke å sjekke adressen. Huset skilte seg ut, ikke ved å være prangende, men ved sin absolutte, nesten aggressive, perfeksjon. Det var en enkel, moderne enebolig, malt i en diskret gråfarge. Men alt ved det var stringent. Gressplenen var så jevn og grønn at den så kunstig ut. Hekken var klippet i en knivskarp, geometrisk form. Og innkjørselen var ikke dekket av grus eller asfalt, men av et tykt lag med kritthvit, dekorativ singel.

Den hvite steinen.

Jeg kjente et gufs av triumf, kaldt og klart. Der var den. Den lille anomalien fra skogbunnen bak tennishallen hadde funnet sitt hjem.

Jeg ble sittende i bilen i nesten en time, en stille observatør som observerte en annen. Jeg så ingen tegn til liv. Gardinene var trukket for i de fleste vinduene, og ingen bil sto i oppkjørselen. Huset var som sin eier: lukket, kontrollert og ugjennomtrengelig.

Telefonen min vibrerte. Det var Moberg.

«Konrad,» sa han. Stemmen hans var lettet, nesten jovial. «Jeg ville bare takke deg for hjelpen. Vi fikk en tilståelse.»

Hjertet mitt sank. «En tilståelse?»

«Vel, ikke en full tilståelse av selve drapet. Men gutten har brutt sammen. Han har innrømmet alt det andre. Krangelen, at han rev av henne smykket og kastet det. Han husker det ikke klart, sier han, alt er tåkete. Klassisk fortrengning. Advokaten hans kommer til å kjøre på formildende omstendigheter, utilregnelighet i gjerningsøyeblikket. Men vi har ham. Saken er i boks.»

Jeg lukket øynene. De hadde brutt ham ned. En ung, livredd gutt, bombardert med falske bevis og anklager, hadde til slutt gitt dem den historien de ville ha, bare for å få slutt på marerittet. Han hadde akseptert deres versjon av virkeligheten.

«Du har feil mann, Moberg,» sa jeg, og stemmen min var flat og uten følelser.

Det ble stille i den andre enden. «Ikke start igjen, Konrad. Vær så snill. La det ligge. La øya få fred.»

«Det er ikke fred, det er en løgn,» sa jeg og la på før han rakk å svare.

Jeg så opp mot det grå huset igjen. Fred var det siste denne øya kom til å få. Ikke så lenge den virkelige morderen bodde her, trygg bak sin perfekte fasade, mens en uskyldig gutt tok straffen for hans verk.

Jeg startet bilen og kjørte hjem. Frustrasjonen brant i meg, en hjelpeløs, kald ild. Jeg hadde alle brikkene, men jeg klarte ikke å sette dem sammen på en måte som overbeviste noen andre enn meg selv.

Tilbake på kontoret mitt sto jeg igjen foran kartet på veggen. Det var et bilde på min egen frustrasjon. Et kaotisk nettverk av teorier og løse tråder. Jeg så på bildet av Marius, nå med ordet «SIKTET» skrevet under. Jeg så på bildet av Harald Holmen, den navngitte skyggen.

Dette var slutten på begynnelsen. Den offisielle etterforskningen var over. Politiet hadde sin mann, pressen hadde sin historie, og Nesøya hadde sin syndebukk. Fra nå av var jeg alene. Dette var ikke lenger en sak, det var en personlig besettelse. En kamp mot et system som hadde bestemt seg, og mot en morder som var så smart at han hadde klart å gjøre seg selv usynlig.

Jeg strakte meg frem og rev ned bildet av Marius Johansen fra kartet. Han hørte ikke lenger hjemme her. Han var et offer, ikke en gjerningsmann.

Igjen sto bildet av Thea, og overfor henne, bildet av Harald Holmen. Mellom dem, et tomrom fylt av ubesvarte spørsmål.

Jeg visste hva jeg måtte gjøre. Jeg måtte komme meg inn i det huset. Jeg måtte finne noe som bandt ham til drapet på en måte ingen kunne avfeie. En feil. En forglemmelse. For selv den mest pertentlige og kontrollerte morder gjør feil. Det er en naturlov.

Jakten var langt fra over. Den hadde bare endret karakter. Den hadde gått fra å være en offentlig etterforskning til å bli en privat duell. Og jeg hadde en forferdelig følelse av at den duellen bare kunne ende på én av to måter: Enten ville jeg avsløre ham, eller så ville han bli klar over at jeg jaktet på ham. Og jeg ante ikke hva en mann som Harald Holmen var i stand til å gjøre for å beskytte sin perfekte, ordnede verden.