## Offerets ekko

Etterforskningen av et drap er som å rekonstruere et knust speil. I starten ser man bare de store, åpenbare bitene: den avdøde, åstedet, den mest sannsynlige mistenkte. Man setter dem sammen til et grovt, ufullstendig bilde og tror man ser sannheten. Men den virkelige historien, den som gir mening, ligger i de små, oversette skårene. Et glimt av frykt i et øye, en endret vane, et ord sagt i forbifarten. For å finne dem, må man ned på knærne og lete der ingen andre har tenkt på å se.

Jeg hadde stirret meg blind på Harald Holmens perfekte fasade. Nå innså jeg at nøkkelen ikke lå i å forstå morderen, men i å virkelig forstå offeret. Politiet hadde redusert Thea Halvorsen til en pappfigur i et sjalusidrama: rikmannsdatteren, kjæresten, den drepte. Jeg trengte å finne jenta bak klisjeene. Jeg trengte å finne Theas ekko.

Min første og eneste samtale med Ida, kollegaen fra Kiwi, hadde vært formell og preget av sjokket som lå som et teppe over hele øya. Nå trengte jeg en annen type samtale. Jeg ringte henne og spurte om vi kunne møtes. Ikke på butikken, ikke på lensmannskontoret, men et nøytralt sted. Hun foreslo kafeen på Sandvika Storsenter. Et sted med larm og liv, et sted der stillheten ikke ville bli for påtrengende.

Hun satt ved et lite bord innerst i lokalet da jeg kom. Hun så annerledes ut uten den grønne Kiwi-uniformen. Yngre, mer sårbar. Hun hadde tatt seg fri fra jobben. «Jeg klarer det ikke ennå,» sa hun da jeg satte meg. «Å stå i den kassa. Forvente at hun skal komme ut fra pauserommet hvert øyeblikk.»

Jeg kjøpte kaffe til oss begge og lot henne snakke. Først om savnet, om tomrommet, om de absurde, små tingene, som at ingen lenger fylte på med sjokolademelk på den rette måten. Jeg lot henne male et bilde av hverdagen de hadde delt, av det lille universet av interne vitser og felles irritasjoner som utgjør et kollegialt vennskap.

«Alle trodde de kjente henne,» sa Ida og rørte tankefullt i kaffen. «De så jenta fra Vendla som lekte butikkdame. Men hun var så mye mer enn det. Hun var… nysgjerrig. På en helt spesiell måte. Hun samlet på folk, vet du. Hun kunne se en kunde og lage en hel livshistorie om dem i hodet sitt. ‘Se på ham der,’ kunne hun hviske til meg, ‘han kjøper alltid bare én kotelett og en øl. Jeg tror han er enkemann og at kona hans hatet svinekjøtt, så nå spiser han det hver dag i en slags stille protest.’»

Et smil lekte i munnviken hennes, før det raskt forsvant. «Hun var morsom. Og hun var utrolig observant.»

«Observerte hun Hyssingmannen også?» spurte jeg forsiktig. «Han dere snakket om?»

Ida grøsset litt, til tross for varmen i lokalet. «Å, ja. Han var et av favorittprosjektene hennes. Først syntes hun bare han var rar. ‘Mister Rutine,’ kalte hun ham. Men så… så ble det noe annet. Hun følte at han så på henne på en spesiell måte. Ikke som menn ser på pene jenter. Mer som… som om hun var en feil i regnestykket hans.»

«En feil?» Det var det samme ordet jeg selv hadde tenkt.

«Ja. Hun sa det en gang vi ryddet i grønnsaksdisken. ‘Det er som om jeg forstyrrer ham bare ved å puste,’ sa hun. ‘Som om smilet mitt er feil. Som om jeg ikke passer inn i bildet han har i hodet sitt.’ Jeg lo det bort den gangen. Sa hun leste for mange krimbøker.» Stemmen hennes skalv av selvbebreidelse.

«Ida, dette er viktig,» sa jeg og lente meg frem. «Skjedde det noe spesifikt? En episode som gjorde at hun gikk fra å se på ham som rar, til å bli ukomfortabel?»

Hun tenkte lenge. Stirret ut i vrimmelen av mennesker som hastet forbi med handleposer. «Det var en episode. For et par-tre uker siden. Det var sent på dagen, nesten stengetid. Han kom inn, kjøpte de vanlige tingene sine. Da hun skulle gi ham posen, la hun merke til noe på hendene sine.»

Hun stoppet opp, som for å hente frem minnet i alle dets detaljer.

«Du skjønner, Thea drev med keramikk. Det var den store hemmeligheten hennes. Hun hadde ofte litt tørr leire under neglene, uansett hvor mye hun skrubbet. Denne dagen hadde hun det. Og da hun rakte frem posen, så Hyssingmannen ned på hendene hennes. Han sa ingenting først, bare stirret. Thea ble litt satt ut. Så sa han, med den der helt flate, følelsesløse stemmen sin: ‘Urenheter. De fester seg lett.’»

En isende følelse krøp nedover ryggraden min. *Urenheter*.

«Thea ble helt kald,» fortsatte Ida. «Hun fortalte meg om det med en gang han hadde gått. Hun skjønte ikke hvordan han kunne vite… eller, det var ikke det at han visste. Det var ordet han brukte. *Urenheter*. Som om hendene hennes var skitne, infiserte. Hun hadde aldri snakket med en eneste kunde om keramikken. Aldri. Hun sa det føltes som om han hadde sett rett gjennom henne, sett hemmeligheten hennes, og stemplet den som noe skittent.»

Der var det. Det lille, forgiftede skåret av speilet. Det var ikke en trussel, ikke en åpenbar konfrontasjon. Det var noe mye mer subtilt og uhyggelig. En mann besatt av renhet og orden, som ser et symbol på kreativt kaos – tørket leire – og definerer det som en urenhet. Og i samme øyeblikk avslører han for Thea at han ser mer enn andre. At han studerer henne.

«Etter den dagen,» sa Ida lavt, «snakket hun ikke om ham som ‘Mister Rutine’ lenger. Hun nevnte ham nesten ikke i det hele tatt. Men jeg så det på henne når han kom inn i butikken. Smilet forsvant. Hun ble stiv. Effektiv. Hun ville bare ha ham ut. Det var ikke lenger en rar kunde. Det var en trussel.»

Vi satt i stillhet. Kaffen var blitt kald. Rundt oss fortsatte kjøpesenterets larm, men i vår lille boble var det bare ekkoet av Theas gryende frykt.

«Politiet,» sa Ida og så på meg med anklagende øyne. «De spurte bare om eks-kjæresten. Om krangler. De spurte aldri om dette. Om de små tingene. De hørte ikke på meg da jeg nevnte skyggen i skogen, og de ville ikke ha hørt på dette heller.»

«Jeg hører på deg nå, Ida,» sa jeg. «Og jeg lover deg at dette ikke skal bli glemt.»

Da jeg forlot senteret, følte jeg at jeg endelig hadde fått kontakt med Thea Halvorsen. Ikke bare som et navn i en saksmappe, men som et menneske. En ung, observant kvinne som hadde sett noe farlig i en annen persons øyne, og som hadde prøvd, på sin egen, usikre måte, å forstå det. Hun hadde ikke vært et passivt offer som snublet inn i en felle. Hun hadde vært en motstander. En som så, og som ble drept fordi hun så.

Og hun hadde etterlatt seg et spor. Et spor politiet, i sin jakt på den enkle historien, hadde oversett fullstendig. Hun hadde en hemmelighet – keramikkverkstedet. Et sted som var bare hennes. Et sted der hun var fri, der hun skapte, der hun tenkte. Et sted der hun kanskje hadde gjemt unna mer enn bare uferdige krukker. Kanskje hun hadde gjemt unna sine innerste tanker om mannen som så på hendene hennes og kalte kunsten hennes for en urenhet.

Min neste destinasjon var ikke lenger den passive observasjonsposten på DNB-tomten. Det var Sandvika. Jeg måtte finne det hemmelige rommet hennes. Jeg måtte finne resten av speilskårene.
