## Budstikka øker presset

Redaksjonslokalet til Budstikka var et økosystem i seg selv. Et åpent landskap fylt av en konstant, lav summing av konsentrasjon, avbrutt av plutselige rop, latterutbrudd og den evige ringingen fra telefoner. Midt i dette kontrollerte kaoset satt Kjersti Madsen, ikke som en sjef, men som en edderkopp i sentrum av et enormt nett. Hun kjente hver vibrasjon, hver bevegelse, hver minste endring i informasjonsflyten.

Tjuefire timer hadde gått. Våpenhvilen med Konrad Juul var over.

«Ok, folkens, samling!» Kjerstis stemme var ikke høy, men den skar gjennom støyen som en skalpell. Journalistene reiste seg fra pultene sine, samlet seg rundt den store skjermen på veggen.

På skjermen lyste et bilde av Hvamodden i soloppgang, vakkert og illevarslende. Ved siden av, et portrett av Thea Halvorsen, hentet fra sosiale medier, smilende og full av liv. Og til slutt, det kornete, anonyme bildet av Hyssingmannen.

«Status,» kommanderte Kjersti. Blikket hennes flakket fra den ene til den andre. «Hva har vi?»

En ung, ivrig journalist, Petter, tok ordet. «Politiet er tause som østers. Moberg har sendt ut en pressemelding der de bekrefter at de etterforsker et mistenkelig dødsfall og ber om tips. Ingen detaljer, ingen navn. Standard prosedyre.»

«Standard prosedyre er ikke godt nok,» sa Kjersti tørt. «Det er et drap på Nesøya. Våre lesere forventer mer enn standard prosedyre. Hva har vi fra egne kilder?»

En eldre, mer erfaren journalist, Ingrid, kremtet. «Jeg har snakket med folk i velforeningen. Stemningen er trykket. Folk er redde. En mor fortalte at hun ikke lenger tør å la barna gå alene til Idrettsparken. En annen har installert alarm. Sjokket har gått over til frykt.»

«Bra. Bruk det. Få frem stemningen. Paranoiaen,» sa Kjersti og nikket.

Det var da Petter, den unge, løftet hånden igjen, nesten vibrerende av spenning. «Jeg har noe mer. Noe… konkret.»

All oppmerksomhet rettet seg mot ham.

«Jeg fikk et anonymt tips på e-post i natt,» sa han og prøvde å holde stemmen rolig. «Fra en kryptert adresse. ‘WorriedNeighbor123’».

Kjersti løftet et øyenbryn. «Vis meg.»

Petter tastet på laptopen sin, og e-posten kom opp på storskjermen. De enkle, men effektive setningene lyste mot dem.

*Dere leter etter feil mann. Se på eks-kjæresten. Han truet henne. Faren hennes måtte kaste ham ut. Spør naboene. Han har blitt sett snikende rundt på øya om natten.*

Det ble stille i rommet. Dette var ikke lenger bare stemninger og rykter. Dette var en konkret anklage. En retning.

«Har vi sjekket dette?» spurte Kjersti, og blikket hennes var låst på skjermen.

«Jeg har begynt,» sa Petter raskt. «Jeg fant ut hvem eks-kjæresten er. Emil Skare. Bor i Slependen. Jeg har også en kilde som bekrefter at det var en scene utenfor Halvorsen-huset for noen uker siden. En gartner som jobbet på naboeiendommen. Han hørte roping. Aksel Halvorsen som ba en ung mann ‘komme seg til helvete vekk’.»

Kjersti lente seg tilbake i stolen sin. Et lite, nesten umulig å spore smil spilte i munnviken hennes. Dette var det hun hadde ventet på. En narrativ. En historie folk kunne forstå. Ikke en mystisk, ansiktsløs skygge, men et drama av kjærlighet, sjalusi og avvisning.

«Ok,» sa hun. Stemmen hennes var skarp og klar. «Dette er vinkelen. Men vi trår varsomt. Vi navngir ikke Emil. Ikke ennå. Vi skriver ‘politiet undersøker offerets nære omgangskrets’ og ‘en tidligere konflikt med en eks-kjæreste skal være et sentralt spor’. Vi planter frøet. Vi lar politiet gjøre jobben med å vanne det.»

Hun snudde seg mot en annen journalist. «Finn ut alt du kan om denne Emil. Diskret. Sosiale medier, venner, hva som helst. Jeg vil vite hva han spiste til frokost.»

Så falt blikket hennes tilbake på bildet av Hyssingmannen. «Og ham da? Hva gjør vi med ham?»

«Vi har jo bildet,» sa Petter. «Politiet har bedt om tips. Vi kan ikke ignorere det.»

«Nei,» sa Kjersti. «Det kan vi ikke. Men vi kan ramme det inn. Forsiden blir Thea. Stor, vakker, tragisk. Overskriften blir noe i retning av: ‘HELE NESØYA SØRGER: HVEM TOK LIVET AV THEA?’. Så, inne i saken, presenterer vi de to sporene. Eks-kjæresten som det ‘hete’ sporet. Og så, nesten som en bisetning: ‘Politiet har også frigitt bilde av en mann de ønsker å komme i kontakt med’. Vi nedtoner ham. Vi gjør ham til en fotnote i dramaet om den sjalu eksen.»

Det var en mesterlig redaksjonell avgjørelse. Hun ga leserne dramaet de ønsket seg, samtidig som hun dekket seg ved å inkludere politiets offisielle etterlysning. Hun styrte fortellingen.

Telefonen på pulten hennes ringte. Hun så på nummeret. Konrad Juul. Hun lot den ringe et par ganger før hun svarte, som for å markere at våpenhvilen var definitivt over.

«Kjersti Madsen.»

«Du kommer til å trykke det, ikke sant?» Konrads stemme var sliten, men fast. «Tipset om eks-kjæresten.»

«Det er et relevant spor i en drapssak, Konrad. Det er jobben min å dekke det.»

«Det er et anonymt tips som kan ødelegge livet til en ung mann som nettopp har mistet en han var glad i. Gi meg mer tid.»

«Tiden er ute,» sa Kjersti, og stemmen hennes var uten varme. «Jeg ga deg 24 timer. Nå er det mine lesere jeg svarer for. Og de fortjener å vite hva som foregår i deres eget nabolag.»

Hun hørte ham sukke i den andre enden. «Ikke gjør ham til en dømt mann før han har fått en sjanse, Kjersti. Det er alt jeg ber om.»

«Jeg er journalist, Konrad, ikke dommer. Vi rapporterer det vi vet.»

Hun la på. Samvittigheten stakk en anelse, men hun skjøv den til side. Konrad tenkte på rettferdighet for én person. Hun tenkte på informasjonsplikten overfor tusenvis. Og, hvis hun skulle være helt ærlig med seg selv, på opplagstall.

Hun reiste seg og gikk bort til vinduet. Så ut over Billingstad, mot Asker, mot den usynlige, lukkede øya der ute. Saken hadde alt. Rikdom, tragedie, et lukket miljø, og nå – et gjenkjennelig, menneskelig drama.

Spekulasjonene på øya ville nå et nytt nivå i morgen tidlig, når papiravisen landet i postkassene. Mistankens finger ville ikke lenger peke vagt ut i mørket, mot en ansiktsløs Hyssingmann. Den ville peke mot en ung mann av kjøtt og blod. En gutt som hadde elsket og tapt.

Og et sted der ute satt en morder og leste den samme nettavisen. Kjersti lurte et øyeblikk på hva han tenkte. Følte han seg lettet? Triumferende?

Hun ristet av seg tanken. Det var ikke hennes jobb å tenke på morderens følelser. Hennes jobb var å fortelle historien. Og historien hadde nå funnet sin skurk. I hvert fall for nå.
