## Slottet på Vendla

Å overbringe et dødsbudskap er som å utføre en amputasjon uten bedøvelse. Det finnes ingen pen måte å gjøre det på. Ingen ord som kan dempe sjokket, ingen setninger som kan lindre den umiddelbare, flammende smerten. Jeg hadde gjort det dusinvis av ganger i min karriere, og hver eneste gang etterlot det en sur smak av aske i munnen.

Jeg forlot Berit og Ida i den tause, nedstengte Kiwi-butikken og satte meg i bilen. Øya hadde våknet. Ikke til en vanlig tirsdag, men til en ny virkelighet. Biler kjørte saktere enn normalt. Folk som var ute og gikk med hunden, stoppet opp og snakket sammen i små, sammenknyttede grupper. Blikkene deres fulgte bilen min med en blanding av frykt og morbid nysgjerrighet. På Nesøya var en politibil sjelden, og en gammel, sivil Volvo som alle visste tilhørte den pensjonerte drapsetterforskeren, var nå et varsel om ulykke. Nyheten spredte seg som en usynlig gressbrann.

Veien sørover mot Vendla er selve ryggraden i øyas hierarki. Jo lenger sør du kommer, desto større blir husene, desto lengre blir innkjørslene og desto høyere blir hekkene. Det er her de virkelige pengene bor. Villaene er ikke bare hjem; de er festninger av glass, stål og stein, bygget for å holde verden ute og for å ramme inn den beste utsikten over fjorden.

Huset til familien Halvorsen var det siste og mest storslåtte før veien endte. En gigantisk, hvit kube av et funkishus, med enorme vindusflater som stirret kaldt ut mot sjøen. Det var et hus designet for å imponere, ikke for å sjarmere. Jeg parkerte ved siden av en svart Porsche og en mørkeblå Tesla, og gikk opp den brede steintrappen. Stillheten var total, som om selve huset holdt pusten.

Jeg ringte på. Det tok et øyeblikk før døren ble åpnet av en mann i slutten av femtiårene. Høy, slank, med grånende hår klippet med kirurgisk presisjon. Han var iført en dyr kasjmirgenser og grå flanellsbukser. Selv klokken åtte om morgenen så han ut som han var klar for et styremøte. Det var noe hardt og utålmodig over blikket hans.

«Ja?» sa han. Tonen var avvisende.

«Mitt navn er Konrad Juul. Jeg er her på vegne av politiet. Er du Aksel Halvorsen?»

Ansiktsuttrykket hans forandret seg ikke, men jeg så en nesten umerkelig stramming i kjevemuskulaturen. Han visste at jeg ikke var der for å klage på parkering. Han åpnet døren bredere og slapp meg inn i en hall som var like stor som min egen stue. Veggene var hvite, gulvet var av polert skifer, og det eneste møbelet var en minimalistisk benk der det lå en enkelt utgave av Financial Times. Det luktet svakt av sitrus og penger.

«Hva gjelder det?» spurte Halvorsen og lukket døren bak meg.

I det samme kom en kvinne ut fra et tilstøtende rom. Beate Halvorsen. Like elegant som sin mann, i en silkemorgenkåpe, men ansiktet hennes var blekt og anspent.

«Aksel? Hvem er det?»

Jeg så på dem begge. To mennesker som hadde bygget en ugjennomtrengelig mur rundt seg selv og sin familie. Nå skulle jeg slå den første, brutale sprekken i den muren.

«Det har skjedd en forferdelig ulykke,» begynte jeg. Det var den vanlige, feige innledningen. En måte å forberede grunnen på. «Det gjelder deres datter, Thea.»

Beate Halvorsens hånd fløy til munnen. Aksels ansikt var en maske av stein.

«Hun… ble funnet i morges. På Hvamodden.» Jeg tok en pause. «Jeg er fryktelig lei for å måtte fortelle dere at hun er død.»

Ordet hang i den sterile luften mellom oss. *Død*. Det landet med en dump, hul lyd, og så kom reaksjonen. Beate Halvorsen lot et lite, kvalt klynk slippe ut før bena sviktet under henne. Aksel fanget henne opp, sterk og effektiv, og ledet henne bort til en sofa i den enorme stuen. Han sa ingenting, men hele kroppen hans skrek av undertrykt raseri.

Jeg fulgte etter dem og ble stående i rommet. Utsikten gjennom de enorme vinduene var spektakulær. Tåken hadde lettet og avslørte en grå og urolig fjord.

«Hva har skjedd?» Aksels stemme var skarp, krevende. Som om han forhandlet, ikke sørget. «Var det en ulykke? Falt hun? Druknet hun?»

«Vi tror ikke det var en ulykke, herr Halvorsen,» sa jeg rolig. «Vi etterforsker saken som et drap.»

Det ordet, *drap*, hadde en annen effekt. Det var skittent. Vulgært. Noe som ikke hørte hjemme i denne perfekte, kontrollerte verdenen. Beate begynte å gråte hemningsløst, en hul, fortvilet lyd som Aksel ignorerte. Han stirret på meg.

«Et drap? Her? På Nesøya? Det er absurd.» Han reiste seg og begynte å gå frem og tilbake foran vinduet, en løve i bur. «Hvem? Hvorfor? Thea hadde ingen fiender.»

«Det er det vi må finne ut av,» sa jeg. «Var det noe uvanlig med henne i det siste? Virket hun redd, bekymret?»

«Nei,» sa han kontant. «Thea var… Thea. Litt naiv, kanskje. Denne jobben hennes på Kiwi…» Han snøftet foraktfullig. «Hun trengte ikke pengene. Det var en fase. Et lite opprør. Hun ville være ‘normal’.»

I det samme kom en ung mann ned trappen. Han var kanskje tidlig i tjueårene, med samme mørke hår som faren, men med en mykere, mer urolig fremtoning. Han stoppet opp da han så situasjonen i stuen.

«Hva er det som skjer?» spurte han.

«Markus,» sa Aksel, uten å snu seg. «Gå opp på rommet ditt.»

«Nei,» sa jeg. «Jeg trenger å snakke med alle.»

Den unge mannen, Markus, så fra sin gråtende mor til sin rasende far, og så på meg. «Det er Thea, ikke sant?» hvisket han.

Jeg nikket.

Markus’ reaksjon var annerledes enn foreldrenes. Han verken kollapset eller raste. Han ble bare stille. Helt stille. Fargen forsvant fra ansiktet hans, og han stirret tomt ut i luften, som om han så noe langt borte som bare han kunne se.

«Jeg må stille noen formelle spørsmål,» fortsatte jeg, og vendte meg mot Aksel igjen. «Hadde hun en kjæreste? En eks-kjæreste?»

Aksel viftet avfeiende med hånden. «Det var en gutt. Emil. De var ferdige for et halvt år siden. En helt uinteressant type. Driver med noe data-greier. Det var ikke seriøst.»

«Emil?» sa Markus lavt. Alle snudde seg mot ham. «Han taklet det ikke bra. At hun gjorde det slutt. Han var her for noen uker siden. Pappa kastet ham ut.»

«Det var en triviell sak,» freste Aksel. «Gutten var emosjonell. Det er alt.»

Jeg noterte navnet i hodet. Emil. En eks-kjæreste som ble kastet ut. En rød sild, kanskje, men en saftig en.

Jeg forlot huset ti minutter senere, etter å ha fått etternavn og adresse til Emil. Jeg lot dem være alene med sorgen sin, eller hva det nå var som skjulte seg bak fasaden av sjokk og kontroll. Da jeg kom ut, sto jeg et øyeblikk og pustet inn den salte luften. Inne i det perfekte huset lå en familie i ruiner. Men det var noe som skurret. Sorgen føltes ekte nok hos Beate og Markus, men den var blandet med noe annet. Noe usagt. Og Aksel Halvorsens reaksjon var ikke sorg. Det var raseriet til en mann som hadde mistet kontrollen.

I stedet for å kjøre rett til denne Emil, svingte jeg ned til DNB-tomten, parkeringsplassen for gjester og turgåere som skal til Brønnøya. Jeg trengte et øyeblikk. Jeg parkerte nærmest Vendla og ble sittende å tenke.

Saken begynte å ta form. En rikmannsdatter med et behov for å være normal. En far som foraktet det. En stille bror. Og en forsmådd eks-kjæreste. Det var et klassisk oppsett. For klassisk.

Og så var det Ida på Kiwi sin historie. Skyggen i skogen ved tennisboblen. Det passet ikke inn med en sjalu eks. Det hintet om noe annet. Noe kaldere. En observatør. En jeger.

Bildet av den døde jenta i sanden, med den absurde, pene sirkelen av skjell, kom tilbake til meg. Det var ikke et resultat av et emosjonelt utbrudd. Det var en handling. En signatur.

Jeg tenkte på en gammel sak fra Bergen. Malin-saken. En annen ung jente. Alle jaget kjæresten den gangen også. Alle unntatt meg. Jeg hadde en dårlig følelse, en fornemmelse av at det var en annen, usynlig mann i kulissene. Men jeg hadde ikke nok. De dømte kjæresten. To år senere tilsto en serievoldtektsmann drapet fra fengselscella. En uskyldig gutt hadde da sonet to år for et drap han ikke begikk.

Den feilen hadde hjemsøkt meg. Den var en av grunnene til at jeg pensjonerte meg. Jeg ville ikke lenger leve i en verden der jeg kunne overse en detalj som ødela et liv.

Jeg startet bilen. Jeg skulle snakke med Emil. Jeg skulle følge det opplagte sporet. Men i bakhodet skulle jeg lytte etter den andre stemmen. Stemmen som hvisket om en skygge mellom trærne. Stemmen som hadde lært, på den harde måten, at den mest åpenbare veien sjelden fører til sannheten.
