## Falskt Spor

Nattens stillhet på Nesøya var annerledes enn stillheten noe annet sted. Den var dypere, tyngre, bare brutt av den fjerne, rytmiske klukkingen av bølger mot svaberg og den sporadiske skrapingen av en gren mot et vindu. Det var en stillhet som ga en illusjon av total trygghet.

Harald Holmen beveget seg gjennom denne stillheten som om han var en del av den. Han bar ikke lommelykt. Øynene hans hadde for lengst vent seg til mørket, og han kjente hver sving og hver sprekk i asfalten på veien ned mot Nesøybrua. Han var kledd i mørke, funksjonelle klær, og på føttene hadde han myke joggesko som ikke lagde lyd mot underlaget. Han var en skygge i sitt eget nabolag.

I lommen på jakken kjente han den kjølige, glatte overflaten av den lille sølvgjenstanden. Et enkelt hjerteformet anheng, hengt på et tynt kjede. Theas smykke.

Han hadde ikke planlagt å ta det. Det var en impuls, en liten avvikelse fra den ellers så perfekte planen den natten på stranden. Da han la henne ned i sanden, hadde det glitret svakt i måneskinnet. Et lite, sentimentalt stykke uorden. Han hadde tatt det, ikke som et trofé, men som den siste, løse tråden han måtte fjerne for å gjøre bildet komplett. Han hadde tenkt å kaste det i sjøen, men noe hadde holdt ham tilbake. En intuisjon om at det kunne bli nyttig.

Nå var tiden inne.

E-posten til Budstikka var et frø. Men frø trenger næring for å gro. De trenger håndfaste bevis, noe politiets fantasiløse etterforskere kunne ta og føle på.

Han krysset Nesøybrua til fots. Betongkonstruksjonen føltes solid under føttene hans, en forbindelse mellom hans ordnede verden og det mer kaotiske fastlandet. Noen få biler suste forbi, lyskasterne deres skar hull i mørket, men ingen la merke til den enslige fotgjengeren. Han var usynlig.

På fastlandssiden fulgte han gangveien mot Slependen. Han hadde studert kartet. Han visste nøyaktig hvor Emil Skare bodde. Et anonymt rekkehusområde, der alle enhetene var like, en form for orden han kunne respektere, selv om den var av en billigere, mer folkelig variant.

Han fant riktig adresse. Huset var mørkt. En enslig bil, en gammel Toyota, sto parkert utenfor. Alt tydet på at gutten var hjemme, sannsynligvis sovende, eller fortapt i den digitale verdenen sin.

Harald beveget seg ikke mot inngangsdøren. Det ville være for risikabelt. Han sirklet rundt bygningen, lydløst som en katt, til han fant baksiden. Her var det en liten, ustelt hageflekk og en platting med et par falmede plaststoler. Søppelkassene sto ved siden av en hekk som skilte eiendommen fra naboens.

Dette var det perfekte stedet.

Han tok frem smykket fra lommen. Sølvhjertet fanget det svake lyset fra en gatelykt lenger borte. Med rolige hender åpnet han lokket på søppelkassen for restavfall. Lukten av gammel mat og søppel slo imot ham, en ubehagelig, kaotisk odør, men han lot seg ikke affisere. Han var her for å utføre en oppgave.

Han nølte. Å kaste smykket oppi ville være for tilfeldig. Politiet kunne overse det, eller avskrive det som noe gutten hadde kastet selv. Det måtte være mer subtilt. Mer… tilsiktet uheldig.

Blikket hans falt på hekken. Den var tett og tornete. Han forestilte seg et scenario: Emil kommer ut i mørket, kanskje for å krangle med Thea i telefonen. Hun slår opp med ham. I raseri river han av seg smykket hun ga ham og kaster det fra seg, mot hekken. Det blir hengende fast, glemt i sinne og sorg.

Ja. Det var en mye bedre historie. En historie som passet til en emosjonell, ustabil ung mann.

Med en presis bevegelse, som en fisker som kaster snøret, svingte han kjedet og lot det fly inn i hekken. Han hørte en svak, metallisk lyd idet det hektet seg fast i en av grenene, omtrent en meter over bakken. Usynlig for et tilfeldig blikk, men lett å finne for noen som lette systematisk.

Han sto et øyeblikk og betraktet verket sitt. Perfekt. Et lite stykke plantet uflaks. Et fysisk bevis som bandt Emil til Thea, og som impliserte en voldelig, emosjonell handling.

Han trakk seg tilbake, like lydløst som han hadde kommet. Gikk den samme veien tilbake over broen, mot øya, mot sitt eget, rene univers. Han følte ingen spenning, ingen frykt. Bare den dype, tilfredsstillende følelsen av en vel utført oppgave. En følelse av balanse.

Han hadde gitt etterforskerne en historie de kunne forstå. Han hadde gitt dem en syndebukk. Og nå hadde han gitt dem beviset de trengte for å avslutte saken. Han hadde ryddet opp i rotet deres.

Da han låste seg inn i huset sitt i Søndre vei, var alt som det skulle være. Stillheten var total. Ordenen var gjenopprettet, ikke bare i hans eget hjem, men i den større verdenen utenfor. Han visste at det bare var et spørsmål om tid før politiet ville banke på døren til Emil Skare. Nettet han hadde vevd, var nå komplett. Og i sentrum satt ikke en edderkopp, men en livredd, uskyldig guttunge.
