# DEL 1 - SÅRET

## Tåken

Tåken kom alltid først. Den snek seg inn fra Oslofjorden som en stille innbruddstyv, la seg som et klamt, grått teppe over vannet og kvalte de første morgentimene. For folk på fastlandet var den et irritasjonsmoment, et varsel om en fuktig og kjølig dag. For oss på Nesøya var den en del av øyas sjel, en påminnelse om at vi, til tross for Nesøybruas solide betongfavntak, levde på naturens premisser.

Denne tirsdagen i september var tåken tykkere enn vanlig. Den slettet skillet mellom sjø og himmel, og fikk de storslåtte villaene langs Vendla til å se ut som spøkelsesskip strandet i et hav av melk. Jeg sto med kaffekoppen i hånden og så ut av stuevinduet. Stillheten var total, kun brutt av den fjerne, rytmiske dunkingen fra kabelfergen som startet sin første tur over til Brønnøya. En lyd så velkjent at den var blitt en del av stillheten selv.

Telefonen rev et hull i idyllen. Lyden var skarp, påtrengende. Det er få som ringer en pensjonert drapsetterforsker klokken 06:17 om morgenen for å slå av en prat.

«Juul.» Stemmen min var rusten.

«Konrad, det er Moberg.» Lensmann Moberg i Asker. En god mann, men med en tendens til å la stresset farge stemmen et par oktavier for lyst. I dag var den nesten en fistel. «Du må komme. Med en gang.»

Jeg rettet meg opp. «Hvor?»

«Hvamodden. Helt sør på øya.»

Hvamodden. Øyas fineste sandstrand. Stedet ungene bygget sandslott om sommeren og forelskede par gikk tur på milde kvelder. Ikke et sted man assosierte med lensmannens paniske stemmeleie.

«Hva har skjedd, Moberg?»

Det var en kort pause i den andre enden. Jeg kunne høre ham trekke pusten. «Vi har funnet en… vi har funnet en død person. En ung kvinne. Det ser ikke bra ut, Konrad. Det ser ikke bra ut i det hele tatt.»

Kaffen smakte plutselig beskt. Jeg satte fra meg koppen. «Ikke rør noe. Sperr av et stort område. Stort, hører du? Fra parkeringsplassen og helt ned til vannkanten. Jeg er der om ti minutter.»

Jeg la på før han rakk å svare. Det var ikke lenger hans åsted. Det var mitt.

Luften ute var rå og kald. Jeg trakk glidelåsen på den gamle skinnjakken helt opp i halsen og kjente den velkjente, ubehagelige kriblingen i magen. En blanding av adrenalin og avsky som hadde vært min faste følgesvenn gjennom tretti år i Kripos. Jeg hadde trodd jeg var ferdig med den følelsen da jeg flyttet hit til øya for å finne freden. For en naiv jævel.

Bilen min var den eneste på veien. Jeg kjørte forbi avkjøringen til Kiwi-butikken, som fortsatt lå mørklagt, og videre forbi idrettsparken der tåken lå som et lokk over de tomme fotballbanene. Alt var stille. En sovende, uskyldig øy. Løgn. Det finnes ingen uskyldige steder, bare steder der sannheten ikke har kommet for en dag ennå.

Ved Hvamodden sto en enslig politibil med de blå lysene avslått, som om den skammet seg over å forstyrre morgenfreden. Moberg, en kraftig kar i femtiårene, kom ilende mot meg. Ansiktet hans var blekt i det grå lyset.

«Takk for at du kom, Konrad.»

«Vis meg,» sa jeg, og vi begynte å gå ned den smale stien mot stranden.

Tåken lettet litt jo nærmere vi kom vannet, som om fjorden pustet den ut. Sanden var mørk og tung av fukt. Noen meter fra vannkanten, der bølgene hadde trukket seg tilbake med tidevannet, lå hun.

Selv på avstand kunne jeg se at Moberg hadde rett. Det så ikke bra ut.

Hun lå på ryggen, med armene litt ut fra kroppen, som en fallen engel i sanden. Håret, lyst og langt, var et mørkt, vått teppe rundt hodet hennes. Hun var iført en tynn, hvit sommerkjole som nå var flekkete og klistret til kroppen. Barføtt. Det var noe merkelig fredfullt og samtidig grotesk ved synet. En iscenesatt ro.

Jeg stoppet et par meter unna, lot blikket gli over åstedet. Instinktet tok over. Sporene. Hvor var sporene? Sanden var et lerret, men det var forvirrende. Våre egne fotavtrykk fra stien og ned. Og hennes. Det så ut som hun hadde gått rolig ned til vannkanten. Ingen tegn til kamp, ingen slepespor.

«Hvem fant henne?» spurte jeg lavt, uten å ta blikket fra henne.

«En morgenbader. Gammel sjøulk som svømmer her hver dag, uansett vær. Han er helt i sjokk. Sitter i bilen sin der oppe.»

Jeg huket meg ned. Kjolen var revet opp ved skulderen. Men det var ikke det som fanget oppmerksomheten min. Det var den lille, mørke flekken på halsen hennes. Et lite, nesten unnselig stikkmerke. Og rundt henne, i en nesten perfekt sirkel, lå det strødd små, hvite skjell. De lå ikke naturlig. De var plassert der.

En signatur.

«Har du en anelse om hvem hun er?» spurte jeg Moberg.

Han svelget tungt. «Jeg er ganske sikker. Men jeg håpet jeg tok feil.»

Han pekte mot et punkt bak meg, opp mot skogen som rammet inn stranden. Der, nesten usynlig i tåken, slynget Aall-løypa seg. En populær tursti.

«Hun pleide å løpe her hver morgen,» sa Moberg. «Alltid presis. Løp runden sin, og så ned hit for å puste ut ved vannet. Hele øya kjente rutinene hennes.»

En kald følelse spredte seg i brystet mitt, kaldere enn septembertåken. Dette var ikke et tilfeldig offer. Dette var planlagt. Morderen kjente henne, kjente vanene hennes, kjente øya.

«Hva heter hun, Moberg?»

Lensmannen så på den døde jenta i sanden, og så på meg. Blikket hans var fylt av en sorg som var altfor personlig.

«Hun heter Thea. Thea Halvorsen. Hun er datteren til han som eier den store eiendommen på Vendla. Og hun … hun jobbet deltid i kassa på Kiwi.»

Jeg reiste meg sakte. Kiwi. Hjertet av Nesøya. Stedet alle var innom. Stedet alle kjente alle. Thea Halvorsen var ikke bare en rikmannsdatter fra Vendla. Hun var jenta som smilte til deg når du kjøpte melk og brød.

Morderen hadde ikke bare drept en ung kvinne. Han hadde stukket en kniv rett i den trygge, beskyttede boblen vi kalte Nesøya. Og nå sto jeg midt i den, med sand på skoene og et mord i fanget, og visste at tåken som la seg over øya denne morgenen, bar på hemmeligheter som var langt mørkere og kaldere enn fjorden selv. Freden var over.
