## Orden

Harald Holmen likte orden. Han likte lyden av kaffetrakteren som fullførte sin syklus med et tilfredsstillende gurgle. Han likte måten solstrålene, når de først brøt gjennom tåken, tegnet presise rektangler på det nyslipte eikegulvet. Huset hans i Søndre vei var et monument over kontroll. Ikke en bok lå feil i hyllen, ikke et støvkorn fikk lov til å slå seg til ro på de mørke, minimalistiske flatene.

Denne morgenen var intet unntak. Klokken 07:30 satt han ved kjøkkenbordet med en skål yoghurt og en avis-app åpen på nettbrettet. Utenfor var verden et kaos av grått, men her inne var alt som det skulle være. Nesten.

Lyden av sirener skar gjennom den omhyggelig konstruerte stillheten. Først en, langt borte, på vei over Nesøybrua. Så en til, nærmere. Lydene var fremmede og malplasserte i øyas vanlige lydbilde, som vanligvis besto av løvblåsere, måkeskrik og barnelatter fra Idrettsparken.

Harald rørte ikke en muskel. Han fortsatte å spise yoghurten sin langsomme, metodiske bevegelser. Han løftet ikke engang blikket fra nettbrettet, men han registrerte alt. Han registrerte at sirenene beveget seg sørover. Mot Hvamodden. Mot Vendla. Han registrerte stillheten som fulgte da de stanset. En ny, tyngre stillhet enn den han selv hadde skapt.

Han fullførte måltidet, plasserte skålen og skjeen i oppvaskmaskinen med en knapt hørbar klirring, og tørket over benken med en fuktig klut. Først da gikk han inn i gangen.

Ved siden av den pent organiserte skohyllen, der hans egne nypussede pensko sto på rekke og rad ved siden av et par joggesko, sto et tredje par. Et par solide, mørkebrune tursko. De var ikke rene. Rundt sålene og opp langs sidene var det festet fuktig, mørk jord og små rester av vått løv. En liten, nesten usynlig klump med mørk sand hadde falt av og lå på den ellers plettfrie dørmatten.

Harald Holmen så på skoene i flere sekunder. Blikket hans var tomt, uutgrunnelig. Så bøyde han seg ned. Ikke med et rykk, men med en rolig, kontrollert bevegelse. Han tok opp skoene, én i hver hånd, og bar dem inn på vaskerommet som om de var hellige relikvier. Der, over den dype stålutslagsvasken, begynte han det metodiske arbeidet med å rense dem.

Han brukte en stiv børste for de grove klumpene, en gammel tannbørste for sømmene og rillene i sålen. Han var grundig. Ekstremt grundig. Hvert sandkorn, hver jordflekk ble skrubbet vekk og skylt ned i sluket.

Mens han holdt på, tok han opp telefonen sin med den ledige hånden og åpnet nettavisen. Overskriften lyste mot ham: «UNG KVINNE FUNNET DREPT PÅ NESØYA». Under sto et bilde. Et bilde tatt for bare noen uker siden, under Nesøya-dagen, av en smilende, lyshåret jente. Thea Halvorsen. Jenta fra Kiwi.

Harald stirret på bildet. Ansiktet hans forble uttrykksløst, men hånden som holdt telefonen, grep så hardt om den at knokene hvitnet. Han leste den korte notisen. Funnet på Hvamodden tidlig tirsdag morgen. Politiet var på stedet. De ba om tips.

Han la fra seg telefonen, og blikket falt tilbake på skoen han holdt i hånden. Han var nesten ferdig. Snart ville den være ren. Plettfri. Akkurat som den andre. Snart ville de kunne settes tilbake på plassen sin i gangen, og ordenen ville være gjenopprettet.

Han skylte skoen en siste gang under det kalde vannet. Han så for seg Aall-løypa i morgentimene. Tåken som hang mellom trærne som et sceneteppe. Stillheten. Den spesielle, forventningsfulle stillheten rett før solen står opp. Han så for seg skyggen han hadde vært, usynlig og tålmodig, bak tennisboblen.

Utenfor begynte tåken endelig å lette. Harald Holmen tørket skoene med en klut og satte dem til tørk på en avis. Han så ut av det lille vinduet på vaskerommet, mot den sørlige delen av øya, der han visste at blålysene og de gule sperrebåndene nå forurenset landskapet.

En følelse av ro fylte ham. Ikke glede, ikke anger, bare en dyp, fundamental ro.

Alt hadde en plan. Og planen hans var perfekt.
