## Den tause broren

Det er en uskreven regel i drapsetterforskning: Snakk med familien først for å få oversikten, og snakk med dem igjen når det første sjokket har lagt seg. Det er da de små, viktige detaljene ofte siver ut. Når den lammende sorgen gir plass for hukommelsen, for de siste samtalene, de uavklarte kranglene, de små observasjonene som virket ubetydelige da, men som nå fremstår som illevarslende tegn.

Jeg fant Markus Halvorsen der jeg hadde en anelse om at jeg ville finne ham. Ikke i den sterile, hvite festningen på Vendla, men på den slitte trebenken som sto helt ytterst på de ruglete knausene ved Hvamodden, bare et par hundre meter fra der søsteren hans ble funnet. Han hadde ikke valgt stranden, men ytterst på de ruglete knausene, som om han trengte det solide, harde berget under seg. Han kastet småstein i det grå vannet, én etter én, og så på ringene som spredte seg og forsvant.

Jeg nærmet meg langsomt, for ikke å skremme ham. Lyden av skoene mine mot grusen fikk ham til å se opp. Det var ingen overraskelse i blikket hans, bare en tom resignasjon.

«Du igjen,» sa han. Stemmen var flat.

«Jeg tenkte jeg skulle finne deg her,» sa jeg og ble stående ved siden av benken. «Trengte du å komme deg vekk fra huset?»

Han nikket og kastet en ny stein. Plask. «Det er ikke et hjem lenger. Det er et mausoleum. Mor gråter, far… far er sint. Han er alltid sint når han mister kontrollen. Nå ringer han advokater, forretningspartnere, politimesteren. Prøver å *styre* etterforskningen. Som om det er en fiendtlig overtakelse av et selskap.»

Beskrivelsen var treffende og brutal. Jeg satte meg ned ved siden av ham, holdt en respektfull avstand. Stillheten la seg mellom oss, kun brutt av lyden av bølgeskvulp og den fjerne dunkingen fra kabelfergen.

«Faren din nevnte at Thea hadde et lite opprør,» sa jeg forsiktig. «Jobben på Kiwi. At hun ville være ‘normal’. Var det alt?»

Markus sluttet å kaste stein. Han stirret ut over fjorden, mot Holmen Fjordhotell som nesten lå som en mørk silhuett i ettermiddagslyset.

«Normal? Nei. Thea ville være *fri*.» Han snudde seg mot meg, og for første gang så jeg et glimt av ild i de ellers sløve øynene. «Du ser huset vårt. Du ser bilene. Folk tror vi har alt. Men vi har ingenting som er vårt eget. Alt er en del av ‘Prosjekt Halvorsen’. Utdanningen vår, vennene våre, fremtidsplanene. Alt er en del av fars store plan.»

«Og Thea ville ikke være med på den planen?»

«Hun hatet den,» sa Markus med plutselig intensitet. «Far ville sende henne til London School of Economics neste høst. Hun skulle bli den neste i rekken. Men Thea… hun ville bli keramiker.»

Ordet hang i luften. Keramiker. Så jordnært, så kreativt, så fundamentalt annerledes enn den verdenen av stål og glass hun kom fra.

«Hun hadde leid seg et lite verksted i Sandvika, i all hemmelighet. Betalte for det med pengene hun tjente på Kiwi. Hun viste det til meg for en måned siden. Hun var så stolt. Så… levende.» Stemmen hans sprakk. «Hun skulle fortelle det til far neste uke. Hun gruet seg. Det kom til å bli den tredje verdenskrigen.»

En hemmelighet. Et dobbeltliv. Det var dette jeg hadde lett etter. En konflikt som gikk dypere enn en enkel krangel med en eks-kjæreste.

«Denne hemmeligheten,» sa jeg. «Var det noe mer? Du nevnte sist at hun virket tynget av noe.»

Markus nølte. Han plukket opp en ny, flat stein og veide den i hånden. «Det var noe annet. Noe hun ikke ville fortelle meg om. Jeg spurte, men hun bare viftet det bort. Sa det ikke var noe. Men jeg så det på henne. Spesielt de siste par ukene. Hun var mer… vaktsom.»

«Vaktsom? Hvordan da?»

«Hun begynte å låse døren til rommet sitt. Det har hun aldri gjort før. Og når telefonen hennes ringte og hun ikke kjente igjen nummeret, lot hun den bare ringe. Små ting. Men til sammen… Det var som om hun ventet på at noe skulle skje.» Han så på meg, og blikket hans var fylt av en blanding av sorg og selvbebreidelse. «Jeg burde ha presset henne. Kanskje jeg kunne ha hjulpet.»

«Du kunne ikke ha visst,» sa jeg. Det var en mager trøst, men det var det eneste jeg hadde. «Markus, tror du faren din kunne…»

Jeg lot setningen henge i luften. Han forsto hva jeg spurte om.

Han ristet på hodet, men uten overbevisning. «Skade henne? Nei. Aldri. Ikke fysisk. Men han kunne ødelegge drømmene hennes. Og det var han villig til å gjøre. For ham er det å miste ansikt verre enn å miste en datter.»

En grusom påstand. Men i den kalde, kalkulerte verdenen til Aksel Halvorsen, fryktet jeg at det lå en kjerne av sannhet i den.

Vi satt i stillhet en stund til. Jeg tenkte på de ulike sporene som nå virvlet rundt meg. En knust eks-kjæreste. En kontrollerende far. En vaktsom datter med et hemmelig liv. Og en stille, metodisk mann som kjøpte hyssing og studerte øya fra et bussvindu.

Det var to helt forskjellige historier. Den ene var et klassisk, hett familiedrama fylt av følelser, penger og svik. Den andre var en kald, uforståelig fortelling om en skygge i periferien. Hvilken av dem var sann?

«Hun tok bussen noen ganger,» sa Markus plutselig, som om han leste tankene mine. «Selv om hun hadde egen bil. Hun sa det var den eneste måten å virkelig se øya på. Hun likte å se på folk. Hun kalte det å samle karakterer. Til historiene hun skulle lage i leire en dag.»

En keramiker som samlet på karakterer. Bildet var vakkert og uendelig trist. Og det plasserte henne på samme arena som Hyssingmannen. På 265-bussen. Hadde hun sett ham der? Studert ham, slik han åpenbart hadde studert henne? Hadde hun uforvarende blitt en del av hans historie, før han brutalt gjorde seg til en del av hennes?

Jeg reiste meg. «Takk, Markus. Dette var viktig.»

Han nikket bare, og blikket hans vendte tilbake til det grå vannet. Da jeg gikk tilbake mot bilen, visste jeg at jeg hadde funnet en ny, viktig brikke. Thea Halvorsen var ikke bare et passivt offer. Hun var en observatør. Og i sin jakt på frihet og karakterer, hadde hun kanskje kommet for nært en mann som ikke tålte å bli sett.
