## Orden i kaoset

Harald Holmen satt ved kjøkkenbordet i det plettfrie huset sitt i Søndre vei. Utenfor var dagen grå og ubestemmelig, men inne hos Harald var alt presist. Kaffekoppen sto nøyaktig fem centimeter fra kanten av nettbrettet. Sukkerskålen sto i perfekt flukt med saltbøssen. Det var en orden som ga ham en dyp, fysisk tilfredsstillelse. En ro i sjelen.

De siste dagene hadde det vært forstyrrelser. Sirener. Blålys. En ubehagelig summing av uro som hadde trengt gjennom de triple glassrutene i vinduene hans. Nå var det stille igjen. Men uroen hadde flyttet seg fra gatene og inn på nettet.

På skjermen foran ham lyste forsiden til Budstikka. Overskriften var stor og bråkete: «POLITIET JAKTER ‘HYSSINGMANNEN’ ETTER NESØYA-DRAPET». Under sto det et bilde. Et uskarpt, grovkornet bilde hentet fra et overvåkningskamera. Et bilde av ham.

Han studerte det uten å blunke. Ansiktet var forvrengt av den dårlige oppløsningen, men holdningen var umiskjennelig. Den rette ryggen. Den mørke jakken. En anonym skikkelse som nå var blitt sentrum for alles oppmerksomhet.

Han kjente ingen panikk. Panikk var en uordnet, kaotisk følelse, og Harald Holmen tillot ikke kaos i sitt system. Det han kjente, var en kald, dirrende irritasjon. En følelse lik den han fikk da han så et maleri henge skjevt på en vegg, eller en skrivefeil i en ellers perfekt tekst. Politiet var inkompetente. De famlet i blinde og skapte unødvendig støy. De forstyrret den nye ordenen han hadde jobbet så møysommelig for å gjenopprette.

Han reiste seg og gikk bort til vinduet som vendte ut mot hagen. Gresset var klippet med millimeters presisjon. Buskene var formet til perfekte kuler. Alt hadde sin plass, sin funksjon.

Det var slik han så på Nesøya. Et system. Et vakkert, nesten perfekt økosystem av velstand og orden. De store husene, de velstelte hagene, de pene menneskene. Det var derfor han hadde flyttet hit for mange år siden. For å bli en del av denne harmonien. Han krevde ikke å bli lagt merke til; tvert imot, hans rolle var å være en stille, usynlig del av helheten, som et perfekt plassert komma i en lang setning.

Men så hadde forstyrrelsen kommet. Thea Halvorsen.

Han hadde lagt merke til henne for lenge siden. Først på bussen. 265-bussen, hans mobile observasjonspost. Han brukte den til å kartlegge øya, til å verifisere at alt var som det skulle. Hun var en uregelmessighet. Hun tilhørte de store villaene på Vendla, men der satt hun, i en slitt dongerijakke, og observerte. Hun så på folk med et altfor nysgjerrig blikk. Hun smilte til fremmede. Hun representerte en uforutsigbarhet, et brudd på de uskrevne reglene.

Så begynte hun på Kiwi. Det var verre. Der ble hun et knutepunkt for sosialt kaos. Hun småpratet med kundene. Hun lo høyt. Hun skapte små, uordnede øyeblikk midt i den ellers så strukturerte handlingen av å kjøpe mat. Hun var en feil i systemet. En stygg, fargerik flekk på et ellers hvitt lerret.

Han hadde studert henne. Lært seg rutinene hennes. Løpeturen i Aall-løypa, pausen på stranden. Det var ikke en besettelse, slik politiet sikkert ville kalt det. Det var en analyse. Han analyserte en feil for å finne den beste måten å korrigere den på.

Og drapsnatten… Det hadde vært en handling av ren nødvendighet. Han hadde ventet på henne i tåken, bak tennisboblen. Hun kom løpende, lett på foten, med musikk i ørene. Hun la ikke merke til ham før han sto rett foran henne. Overraskelsen i øynene hennes var den siste uordenen. Så hadde han stukket. Ett presist, effektivt stikk. Ingen kamp, ingen støy. Rent.

Han hadde ført henne ned til stranden. Plassert henne. Og skjellene… skjellene var ikke en signatur. De var en gjenopprettelse. Han erstattet hennes kaos med en perfekt sirkel. Han ryddet opp.

Nå forstyrret politiet denne nye ordenen med sitt klønete søk etter en «Hyssingmann». De fokuserte på en irrelevant detalj, en ubetydelig rutine. De forsto ikke den underliggende logikken. De forsto ikke at dette handlet om balanse.

Harald gikk tilbake til kjøkkenbordet. Han visste hva han måtte gjøre. Et system som er ute av balanse, må justeres. Politiet trengte en ny retning. En enklere, mer logisk forklaring som de kunne forstå. En forklaring basert på primitive følelser de kunne relatere til. Sjalusi. Sinne. En forsmådd kjæreste.

Han åpnet en ny fane på nettbrettet. Han hadde allerede gjort researchen sin. Han visste alt om Emil, gutten fra Slependen. Han hadde sett ham utenfor huset på Vendla. Han hadde registrert raseriet og frustrasjonen hans. Emil var den perfekte kandidaten. Han var selve definisjonen på uorden.

Med rolige, metodiske fingre begynte Harald å skrive en e-post. Han opprettet en ny, anonym konto. Ordene han valgte var enkle, men effektive. Han ville ikke peke direkte, bare lede. Plante et frø av mistanke.

*Til Budstikka,* skrev han. *Dere leter etter feil mann. Se på eks-kjæresten. Han truet henne. Faren hennes måtte kaste ham ut. Spør naboene. Han har blitt sett snikende rundt på øya om natten.*

Det var løgn, selvsagt. Men det var en logisk løgn. En løgn som ville appellere til politiets begrensede fantasi.

Han leste gjennom teksten én gang. Perfekt. Han trykket på «Send». E-posten forsvant ut i den digitale eteren. Et lite dytt i riktig retning. En justering av kursen.

Han lukket nettbrettet og drakk resten av den nå kalde kaffen sin. Ute hadde en svak solstråle brutt gjennom skydekket og tegnet et skjevt rektangel på gulvet. Han reiste seg for å trekke for gardinet, for å gjenopprette de rette linjene.

Snart ville alt være i orden igjen. Politiet ville finne sin syndebukk. Uroen ville legge seg. Og han kunne gå tilbake til å være det han var ment å være: en stille, usynlig del av et perfekt system.
