## Hyssingmannen og butikkens hemmelighet

Det finnes et eget, lite helvete reservert for etterforskere, og det er innredet med en ukomfortabel kontorstol, en flimrende skjerm og timevis med overvåkningsfilm. Lyden er som regel fraværende, fargene er blasse, og bildene viser for det meste bare den samme, uendelige paraden av alminnelighet. Folk som kjøper melk, folk som sjekker mobilen i køen, folk som glemmer handlenettet sitt. Men et sted i denne grøten av trivialiteter, hvis man er tålmodig nok, kan man finne djevelen i detaljene.

Moberg hadde rigget seg til på det lille kontoret sitt på lensmannskontoret i Asker. Luften var tett av lukten av sterk kaffe og gryende frustrasjon. På skjermen foran oss utspant de siste to ukene av Thea Halvorsens arbeidsliv seg i dobbel hastighet. En endeløs loop av kunder som kom og gikk fra Kiwi Nesøya.

«Vi har sett gjennom de siste par dagene tre ganger nå,» stønnet Moberg og gned seg i øynene. «Det er hundrevis av kunder. Mange menn i femtiårene. Hvordan skal vi finne én spesifikk?»

«Vi leter ikke etter en hvilken som helst mann,» sa jeg. «Vi leter etter en vane. En rutine. Spill av fra forrige tirsdag. Rundt klokken tre.»

Moberg spolet tilbake. Støyen fra harddisken var den eneste lyden i rommet. Bildet hoppet og stabiliserte seg. Der, ved Theas kasse, sto en kunde. Så en til. Og så, klokken 15:17, dukket han opp.

Han skilte seg ikke ut ved første øyekast. Høy, slank, iført en nøytral, mørk jakke og pen bukse. Håret var kortklippet og grånende. Han kunne vært en mellomleder, en lærer, en enkemann. Men det var noe med holdningen. Rett i ryggen. Bevegelsene var økonomiske, presise. Han la varene på båndet med en nesten unaturlig orden: et grovbrød, en liter melk, en liten rull med hyssing, en pakke med AA-batterier.

Thea scannet varene. Hun så opp på ham og smilte, det profesjonelle, men vennlige smilet til en som er god i jobben sin. Han møtte ikke blikket hennes. Han så rett forbi henne, mot et punkt bare han kunne se. Han betalte med kontanter – nøyaktige penger, så hun slapp å gi tilbake vekslepenger – tok posen sin og gikk. Hele transaksjonen tok under tretti sekunder.

«Der,» sa jeg. «Det er ham.»

«Sikker?» spurte Moberg. «Han gjør jo ingenting galt.»

«Se på ham, Moberg. Han er en skygge. Han unngår kameraet, betaler kontant, ingen interaksjon. Han er et spøkelse midt på lyse dagen. Spol frem en uke. Samme dag, samme tid.»

Moberg gjorde som han ble bedt om. Vi hurtigspolet gjennom en uke med brød og melk. Og der, nesten på minuttet, dukket han opp igjen. Samme mann. Samme holdning. Og på båndet la han, med den samme, metodiske presisjonen: et grovbrød, en liter melk, en rull hyssing, en pakke batterier.

«Herregud,» hvisket Moberg. «Det er jo helt identisk.»

«Ikke helt,» sa jeg og pekte på skjermen. «Se på Thea.»

Denne gangen var smilet hennes litt stivere. Hun så ikke direkte på ham da hun tok imot pengene. Hun var raskere i bevegelsene, ivrig etter å få ham unna. Hun var ukomfortabel. Hun hadde kjent ham igjen. Dette var Hyssingmannen.

«Vi må finne ut hvem han er,» sa Moberg og lente seg frem. «Men hvordan? Han ser ikke ut til å kjøre. Ingen bilnøkler, ingenting. Vi har sjekket parkeringsplassen på opptakene.»

«Nettopp,» sa jeg. «Han kjører ikke. På en øy der de fleste er avhengige av bil. Hva gjør man da?»

Moberg så på meg. Blikket hans klarnet. «Bussen.»

En time senere sto jeg ved bussholdeplassen utenfor Kiwi og ventet. Den grønne 265-bussen kom kjørende opp den bratte bakken, presis som alltid. Da den stoppet, gikk jeg om bord og viste legitimasjonen min til sjåføren, en kraftig kar med et vennlig ansikt og øyne som hadde sett det meste langs Nesøyas veier.

«Geir Olsen?»

«Det er meg,» sa han. «Hva kan jeg hjelpe lovens lange arm med på min rute?»

Jeg viste ham et stillbilde vi hadde tatt av videoen. Det var kornete, men ansiktstrekkene var gjenkjennelige for en som visste hva han skulle se etter.

Geir myste mot bildet. «Å, han der, ja,» sa han nesten umiddelbart. «Stille-mannen. Jada. Kjenner ham godt. Eller, ‘kjenner’ er vel å ta hardt i. Han har vært fast passasjer i årevis.»

«Fortell meg alt du vet,» sa jeg og satte meg på setet rett bak ham.

Bussen begynte å rulle igjen, ut på sin faste runde rundt øya.

«Ikke så mye å fortelle, egentlig,» sa Geir og svingte elegant unna en postbil. «Han er en rutine. Går på ved Søndre Brygge-stoppet, alltid på ettermiddagen. Drar inn til Sandvika. Kommer tilbake med en senere buss. Alltid alene. Alltid plettfritt kledd. Har aldri hørt ham si mer enn to ord. Betaler kontant. Aldri noe tull.»

«Søndre Brygge,» gjentok jeg. Det lå sør på øya, ikke langt fra verken Aall-løypa eller Hvamodden. Alt hang sammen. «Virker han truende?»

Geir lo en kort, humrende latter. «Truende? Nei, tvert imot. Han er så stille og anonym at du nesten glemmer at han er der. Men han har et intenst blikk. Det har jeg lagt merke til. Når han ser ut av vinduet, er det ikke som oss andre, som bare lar tankene fly. Han ser ut som han studerer ting. Husene, hagene, folkene som går forbi. Som om han kartlegger alt sammen.»

Bussen svingte opp Vendla og kjørte inn på Søndre vei. Jeg så ut på de velstelte husene som gled forbi. Hvilket av dem var hans? Hvilket av disse pene, ordentlige hjemmene skjulte en mann som kjøpte hyssing hver uke og skremte unge jenter i kassa på butikken?

Jeg tenkte på Harald Holmen, slik vi nå hadde sett ham på video. Måten han plasserte varene på båndet. Måten han unngikk blikkontakt. Det var ikke bare en sjenert mann. Det var en mann med en jernhard kontroll. En mann som levde etter et sett med usynlige, rigide regler. Og Thea, med sin livlige, litt kaotiske væremåte, hadde på et eller annet vis brutt en av de reglene.

«Takk, Geir,» sa jeg da bussen nærmet seg Otto Blehrs vei-stoppet igjen. «Du har vært til stor hjelp.»

«Bare hyggelig,» sa han. «Håper dere finner ut av… du vet. Forferdelig. Hele øya er i sjokk.»

Jeg gikk av bussen og ble stående og se den forsvinne. Jeg hadde et ansikt. Jeg hadde en vane. Og jeg hadde et geografisk område. Vi var ikke lenger på jakt etter et spøkelse. Vi var på jakt etter en passasjer. En stille mann som brukte 265-bussen som sin mobile observasjonspost, som studerte verden fra bak et bussvindu før han trakk seg tilbake til sitt eget, ordnede univers. Og jeg hadde en ubehagelig følelse av at vi bare hadde skrapet i overflaten av hva det universet inneholdt.
