# DEL 2: INFEKSJONEN

## Utsiktsposten

Det er en grunn til at pensjonerte etterforskere sjelden vender tilbake til feltet. Det er ikke fordi de har mistet instinktene, men fordi de har mistet apparatet. De mangler den trygge, brummende motoren av politiressurser i ryggen: den unge betjenten som kan kjøre et navnesøk, teknikeren som kan analysere et fiber, juristen som kan skaffe en ransakingsordre. En pensjonert etterforsker alene er bare en mann med en teori. En gammel mann i en gammel bil, med for god tid og en gnagende følelse av at noe er fundamentalt galt.

Min nye arbeidsplass var førersetet i min Volvo 240. Min nye utsikt var frontruten, som rammet inn et utsnitt av Søndre vei. Min nye partner var en termos med altfor sterk, svart kaffe. DNB-tomten, parkeringsplassen for Brønnøya-farerne, hadde blitt mitt uoffisielle kontor. Plasseringen var en gave. Den lå strategisk til, på den andre siden av veien for Aall-løypa, og bare et par hundre meter fra Søndre vei 22. Herfra kunne jeg observere Harald Holmens hus uten å virke påtrengende. Jeg var bare en av mange som parkerte her for å gå tur. En del av landskapet. Akkurat slik Harald selv hadde vært.

De første dagene var en studie i tålmodighet, eller rettere sagt, en studie i ingenting. Harald Holmens liv var et urverk av forutsigbarhet. Presis klokken 07:15 hver morgen gikk han ut til postkassen sin i en slåbrok som var like grå og nøytral som huset hans. Klokken 09:30, iført en nystrøket skjorte og en pen ullfrakk, gikk han den korte veien til busstoppet ved Søndre brygge og ble borte med den grønne 265-bussen. Han kom tilbake med 15:40-bussen, alltid med en liten handlepose fra Sandvika. Resten av dagen var han usynlig, skjult bak de lukkede gardinene.

På lørdagen kom et avvik fra rutinen. Da jobbet han i hagen. Ikke som folk flest, med en slitt shorts og en skitten T-skjorte. Harald Holmen jobbet i hagen iført en ren, grå kjeledress og hansker. Hver bevegelse var økonomisk og presis. Han luket ikke, han *ekstraherte* ugress som en kirurg som fjerner en svulst. Han klippet ikke hekken, han *skulpturerte* den med en elektrisk saks, og stoppet med jevne mellomrom for å gå noen skritt tilbake og myse, som en kunstner som vurderer sitt verk. Han var ikke en hageeier. Han var en kurator for sitt eget, lille, perfekte rike.

Jeg satt i bilen og noterte. Ikke mistenkelige handlinger, men fraværet av dem. Det var ingen feilskjær, ingen sprekker i fasaden. Og det, mer enn noe annet, var det som skrek til meg. Mennesker er ikke perfekte. Vi søler, vi glemmer, vi gjør feil. Vi har dager der vi ikke orker å hente posten, der vi lar ugresset gro. Harald Holmens liv var blottet for slik menneskelig slendrian. Det var en forestilling. En omhyggelig vedlikeholdt løgn.

En ettermiddag, mens jeg satt og stirret på det stille huset, stoppet en politibil ved siden av meg. Moberg kom ut. Han hadde ikke på seg uniformen, men en sivil anorakk. Han så sliten ut.

«Jeg visste jeg ville finne deg her, Konrad,» sa han og lente seg inn gjennom det åpne bilvinduet mitt.

«Fin utsikt,» sa jeg tørt.

Moberg sukket. «Du må gi deg. Saken er avsluttet. Gutten har delvis tilstått.»

«Gutten er traumatisert og har blitt manipulert til å tro på en historie dere har servert ham. Det er ikke det samme som en tilståelse.»

«Hva er det du driver med? Spionerer på en tilfeldig nabo? Vi har sjekket ham ut, Konrad. Harald Holmen. Upåklagelig vandel. Ingen anmerkninger. Tidligere arkivar. Lever et stille og rolig liv. Han har alibi også, forresten. En nabo så ham vaske vinduene sine den morgenen drapet skjedde.»

«Et alibi er bare så godt som den som gir det,» sa jeg. «Og en mann som han planlegger alt. Også alibier.»

Moberg ristet på hodet, en blanding av irritasjon og oppriktig bekymring. «Hør her. Jeg respekterer deg. Du har sett mer enn de fleste av oss til sammen. Men du har hengt deg opp i noe som ikke er der. Du ser spøkelser. La det gå. For din egen skyld.»

Han så over mot det grå huset. «Hva forventer du å se? At han kommer ut med en blodig kniv og tilstår?»

«Nei,» sa jeg og møtte blikket hans. «Jeg forventer at han gjør en feil. Alle gjør feil. Selv de mest pertentlige. Og når han gjør det, skal jeg være her for å se det.»

Moberg sukket igjen. Han klappet meg på skulderen. «Pass på deg selv, gamle venn.» Så gikk han tilbake til bilen sin og kjørte bort, og etterlot meg alene igjen på min ensomme vaktpost.

Han hadde rett i én ting. Jeg visste ikke hva jeg lette etter. Jeg stirret på en perfekt overflate og håpet på å se en sprekk. Men kanskje jeg lette på feil sted. Kanskje sprekken ikke lå i hva Harald Holmen gjorde nå, men i hva han allerede hadde gjort. Sporene lå ikke her, i denne sterile nåtiden. De lå begravet i fortiden. I gjørma bak tennisboblen. I minnene til de som hadde kjent Thea.

Jeg startet bilen. Observasjonen fra avstand var nytteløs. Det var på tide å begynne å grave.
