## Et siste besøk

Noen ganger er den eneste måten å komme seg fremover på, å gå tilbake. Tilbake til start, til de første samtalene, til de første inntrykkene. Nå, bevæpnet med et navn og en gnagende teori, var det én samtale jeg måtte ta på nytt.

Jeg kjørte ut til Vendla for tredje gang. Den hvite, massive villaen til familien Halvorsen virket mer avvisende enn noensinne, som en isblokk som nektet å smelte i den bleke høstsola. Det var ingen biler i innkjørselen denne gangen, bortsett fra en svart sedan med sotede ruter jeg antok tilhørte en av Aksel Halvorsens advokater.

Det var Aksel selv som åpnet døren. Han så ut som han hadde eldet ti år på noen få dager. Den plettfrie fasaden var der fortsatt – den dyre genseren, det perfekt klipte håret – men øynene var hule, og det var en anspent sitring i hendene hans. Han hadde fått en skyldig, men sorgen var ikke blitt mindre av den grunn.

«Juul,» sa han. Navnet mitt var en anklage. «Jeg trodde politiet var ferdige her. De har jo tatt ham.»

«Saken er ikke avsluttet før en dom er avsagt,» sa jeg og gikk forbi ham inn i den kalde hallen. «Jeg har bare et par oppfølgingsspørsmål.»

Han fulgte etter meg inn i den enorme stuen, der utsikten over fjorden lå som et kaldt, likegyldig maleri. «Jeg har ingenting mer å si. Det var den gutten. Emil. Det har jeg sagt hele tiden.»

«Det er ikke ham jeg vil snakke om,» sa jeg og snudde meg mot ham. «Jeg vil snakke om Thea. Om den siste tiden hennes. Markus fortalte meg at hun virket vaktsom. At hun hadde en hemmelighet.»

Aksels ansikt strammet seg. «Markus er en følsom gutt. Han overdriver.»

«Gjør han det?» presset jeg. «Eller er det du som har en tendens til å underdrive alt som ikke passer inn i ditt verdensbilde, herr Halvorsen? Alt som representerer et tap av kontroll?»

Det traff en nerve. Han tok et skritt mot meg, og for første gang så jeg det raseriet broren hadde beskrevet. «Hva er det du insinuerer?»

«Jeg insinuerer ingenting. Jeg spør. Broren hennes fortalte meg at Thea hadde fortalt deg noe. Noe du avfeide. Noe om en mann som fulgte etter henne.»

Han stirret på meg, og jeg så en flakkende kamp i øynene hans. Kampen mellom fornektelse og et gryende, forferdelig minne. Han ville ikke gi meg rett. Han ville ikke innrømme at han hadde oversett noe, at hans egen arroganse kunne ha spilt en rolle.

«Det var tullprat,» sa han til slutt, men overbevisningen manglet. «Hun sa det under en krangel. Om fremtiden hennes. Om den latterlige keramikker-drømmen. Hun trengte et påskudd, et argument. Hun sa det var en ‘ekkel mann’ fra butikken som stirret på henne. At hun trodde han fulgte etter henne på løpeturene.»

«Og hva sa du til det?» spurte jeg lavt.

Aksel Halvorsen så bort, ut av vinduet, ute av stand til å møte blikket mitt. «Jeg sa at hun var paranoid. At hun fant på ting for å få sympati. For å unngå å ta ansvar for livet sitt.» Han svelget. Stemmen hans var nå bare en hvisking. «Jeg trodde… jeg trodde det var en manipulasjon. En del av spillet hennes for å slippe unna London.»

Stillheten som fulgte var bunnløs. Den var fylt av den forferdelige vekten av usagte ord og ugjorte handlinger. Vekten av en fars svik. Han hadde ikke bare avfeid datterens frykt; han hadde brukt den mot henne.

«Denne mannen,» sa jeg, og holdt stemmen min jevn. «Sa hun noe mer om ham? Hvordan han så ut? Hva han het?»

Aksel ristet sakte på hodet. «Nei. Bare ‘en rar mann’. En kunde. Jeg lyttet ikke ordentlig. Hvorfor skulle jeg det? Dette er Nesøya. Slike ting skjer ikke her.»

*Slike ting skjer ikke her.* Den samme, naive frasen jeg hadde hørt om og om igjen. Den farligste løgnen et lite samfunn kan fortelle seg selv.

Jeg hadde fått det jeg kom for. Bekreftelsen. Den siste, avgjørende brikken som løftet Harald Holmen fra en vag teori til en høyst reell mistenkt. Thea hadde ikke bare vært et tilfeldig offer for en manns behov for orden. Hun hadde sett ham. Hun hadde identifisert ham som en trussel. Og hun hadde prøvd å varsle, men den som skulle ha beskyttet henne, var for opptatt med å beskytte sin egen stolthet.

«Jeg tror dere har tatt feil mann, herr Halvorsen,» sa jeg rolig. «Jeg tror den virkelige morderen er en mann datteren din prøvde å advare deg mot.»

Han så på meg, og for første gang var masken borte. Igjen sto bare en knust, gammel mann, hjemsøkt av vissheten om at han hadde ignorert ropet om hjelp fra sitt eget barn.

Jeg lot ham stå der med den erkjennelsen. Det var en verre straff enn noe jeg kunne gi ham.

Da jeg gikk ut, kjente jeg en kald besluttsomhet. Jeg hadde ingen tekniske bevis som bandt Harald Holmen til drapet. Jeg hadde ingen vitner til selve handlingen. Alt jeg hadde, var en samling av anomalier, en død jentes avviste advarsel, og en sterk, jævlig magefølelse.

Det var ikke nok for Moberg. Ikke nok for en rettssak. Men det var mer enn nok for meg.

Jeg satte meg i bilen og kjørte ikke hjem. Jeg kjørte mot Søndre vei. Det var på tide å se huset til mannen som gjemte seg i alles åsyn. Det var på tide å observere observatøren.
