## Infeksjonen innenfor murene

Det finnes ingen klokker i en fengselscelle, men tiden går likevel. Den går ikke i timer og minutter, men i måltider, i vaktskifter, i den dempede summingen av lysstoffrørene som aldri slukkes helt. Tiden blir en tyktflytende, grå masse som kveler alle tanker om fremtiden og forgifter alle minner om fortiden. For Emil Skare hadde tiden blitt en fiende.

Han satt på kanten av den harde brisken i cella på politihuset i Sandvika. Rommet var lite, en boks av betong og stål, og luktet svakt av desinfeksjonsmiddel og gammel svette. I tre dager hadde dette vært hele hans verden. Han hadde prøvd å holde fast i den han var – Emil, koderen, gutten som elsket Thea. Men for hver time som gikk, smuldret den personen opp, og ble erstattet av den nye identiteten de hadde tildelt ham: Emil Skare, drapssiktet. Monsteret fra Nesøya.

Det verste var ikke veggene eller den låste døren. Det var stillheten. En stillhet som ga gjenklang av alle ordene som hadde blitt sagt i avhørsrommet. Mobergs harde, anklagende stemme. De samme spørsmålene, om og om igjen, som et mantra designet for å bryte ham ned. *Hvorfor kranglet dere, Emil? Hvorfor var du så sint? Hvorfor kastet du smykket hennes? Hvorfor husker du ikke, Emil?*

Og han hadde ikke lenger noen svar. Hans egen hukommelse hadde blitt en forræder. Han visste at han hadde vært knust den kvelden Thea ble drept. Han hadde sittet oppe, stirret på en skjerm full av meningsløs kode, med en brennende, hul følelse i brystet. Han hadde drukket to øl, kanskje tre. Det var et svart hull i erindringen, et par timer der sorgen og utmattelsen hadde tatt over. Var det i det hullet de hadde plassert drapet? Kunne han ha gjort noe så forferdelig, i en tilstand av sorg og sinne, og så fortrengt det?

De hadde vist ham bilder. Bilder av Thea på stranden. Kalde, kliniske bilder. Han hadde snudd seg bort, kvalt av en sorg så intens at den var fysisk. Men de hadde tolket det som skyld. *«Vanskelig å se på ditt eget verk, er det ikke, Emil?»* hadde Moberg sagt.

Så var det «tilståelsen». Det var ikke en tilståelse. Det var en kapitulasjon. Etter timevis med press, med det jævla smykket på bordet foran ham, hadde han gitt dem det de ville ha. Advokaten hans, en ung, overarbeidet mann med et slitt blikk, hadde rådet ham til det. «Gi dem krangelen, Emil,» hadde han sagt i en lav tone under en pause. «Gi dem smykket. Det er bedre å fremstå som en angrende synder enn en kald løgner. Vi kan bygge et forsvar rundt affekt, formildende omstendigheter.»

Og Emil, utmattet og forvirret, hadde gjort det. Han hadde konstruert et falskt minne. Et minne om en siste, rasende telefonsamtale, om et smykke han rev av seg i sinne og kastet. Det føltes som å forråde Thea, forråde seg selv. Men i det øyeblikket hadde det føltes som den eneste veien ut. En flukt fra presset.

Han hadde trodd det skulle gi ham fred. Men det hadde bare gjort alt verre. Nå var han ikke bare en mistenkt; han var en løgner. Han hadde gitt dem våpenet de trengte for å ødelegge ham.

Hans egne foreldre hadde vært på besøk. De hadde sittet på andre siden av et bord, atskilt av en glassvegg. Moren hans hadde grått. Faren hans, en staut, fåmælt mann, hadde bare sett på ham med et blikk Emil aldri hadde sett før. Ikke sinne. Ikke skuffelse. Men tvil. Den lille, giftige tvilen. *«Emil,»* hadde faren sagt, og stemmen var hes. *«Du må bare fortelle sannheten.»*

Men hva var sannheten lenger? Han hadde fortalt dem den virkelige sannheten – at han var hjemme, alene og ulykkelig – og de hadde ikke trodd ham. Så hadde han fortalt dem løgnen de ville høre, og nå var han fanget i den.

Han la seg ned på brisken og stirret opp i det grå taket. Han tenkte på Thea. Ikke Thea fra politiets bilder, men Thea slik han husket henne. Thea som lo så høyt at hun fikk tårer i øynene. Thea som dyppet pommes frites i milkshake. Thea som kunne sitte i timevis og forme en leirklump til noe vakkert, med en konsentrasjon så intens at resten av verden forsvant. Han tenkte på hendene hennes, alltid med spor av leire under neglene, uansett hvor mye hun skrubbet.

Han husket en gang han hadde ertet henne for det. «Du får aldri hendene dine helt rene,» hadde han sagt og ledd. Hun hadde sett på ham med et alvorlig blikk. «Det er ikke skitt, Emil,» hadde hun svart. «Det er bevis. Bevis på at jeg har skapt noe.»

*Urenheter*. Ordet dukket opp i hodet hans, fra en historie Thea hadde fortalt ham for lenge siden. Om den rare kunden på Kiwi. Hyssingmannen. Emil hadde glemt det helt til nå. Thea hadde vært opprørt den dagen, mer enn vanlig. Hun hadde fortalt om mannens blikk, om kommentaren hans. Emil hadde blitt sint på hennes vegne, sagt han skulle ta en prat med fyren, men Thea hadde stoppet ham. «Nei,» hadde hun sagt. «Ikke lag en scene. Det er det han vil. Han vil ha en reaksjon. Det beste er å ignorere ham.»

Hadde hun ignorert ham? Eller hadde hun fortsatt å observere ham, studere ham, slik hun studerte alle «karakterene» sine?

Et vagt, uformelig håp begynte å spire i Emils bryst. Det var så lite, så skjørt. Men det var der. Politiet hadde ikke vært interessert i Hyssingmannen. De hadde bare vært interessert i ham. Men den gamle etterforskeren, Juul… han hadde virket annerledes. Blikket hans hadde vært skarpt, søkende, ikke anklagende. Han hadde spurt om Thea var redd for noen. Han hadde lyttet.

Kanskje det fantes en annen sannhet. En sannhet som ikke involverte ham. En sannhet som lå gjemt i Theas hemmelige liv, i hennes observasjoner, i hennes frykt for en stille, stirrende mann.

Emil reiste seg fra brisken. For første gang på tre dager følte han ikke bare håpløshet. Han følte et lite stikk av kampvilje. Han var uskyldig. Han visste det, innerst inne. Han hadde latt dem overbevise ham om noe annet, men nå var tåken i ferd med å lette.

Han gikk bort til celledøren og banket hardt. «Vakt!» ropte han.

En vekter kom bort til den lille luken. «Hva er det?»

«Jeg må snakke med advokaten min,» sa Emil, og stemmen hans var klarere, fastere enn den hadde vært på lenge. «Og jeg vil snakke med etterforsker Juul igjen. Det er noe jeg har glemt. Noe viktig.»

Vekteren så uinteressert på ham. «Jeg skal gi beskjed.»

Luken ble lukket. Emil ble stående i stillheten. Han visste ikke om de ville høre på ham. Han visste ikke om det var for sent. Men han hadde funnet et halmstrå, og han kom til å klamre seg til det med all den styrken han hadde igjen. Han skulle kjempe. Ikke bare for seg selv, men for Thea. For hennes minne. For sannheten han visste hun ville at han skulle finne.
