## Våpenhvilen og eks-kjæresten

Budstikka, eller Asker og Bærums Budstikke som den formelt het, holdt til i et moderne glassbygg på Billingstad, bare en kort, men mental evighet fra Nesøyas lukkede verden. For øyboerne var lokalavisen både en kilde til stolthet og en konstant irritasjon. Den skrev om kommunestyremøter, lokale idrettslag og åpningen av nye rundkjøringer med den samme gravalvorlige intensiteten. Men når noe virkelig skjedde, slik som nå, forvandlet avisen seg til et sultent rovdyr.

Og øverst i næringskjeden satt redaksjonssjef Kjersti Madsen.

Kjersti var i slutten av førtiårene, med et skarpt, intelligent blikk som så ut til å kunne dissekere et menneskes innerste hemmeligheter fra andre siden av et møterom. Hun hadde kort, mørkt hår, en forkjærlighet for svarte blazere, og en telefon som så ut til å ha grodd fast i hånden hennes. Hun og jeg hadde en lang historie. Et symbiotisk forhold bygget på gjensidig, om enn motvillig, respekt. Jeg ga henne drypp av informasjon hun kunne bruke, og hun holdt igjen de mest blodtørstige journalistene sine til jeg hadde fått et minimum av arbeidsro. En skjør våpenhvile.

Da jeg ringte henne fra parkeringsplassen ved kabelfergen, svarte hun før det andre signalet.

«Konrad. Jeg visste du ikke kom til å klare å holde deg unna.» Stemmen hennes var en blanding av triumf og bekymring.

«Jeg ble bedt om å bistå, Kjersti. Du vet hvordan det er.»

«Jeg vet. Og jeg vet at Moberg er en flink fyr, men at dette er langt over hans lønningsgrad. Hva har du til meg?»

Det var typisk Kjersti. Rett på sak. Ingen small talk.

«Jeg har ingenting til deg ennå, og det er derfor jeg ringer. Jeg trenger et pusterom. Ikke slipp bikkjene løs på familien eller denne stakkars eks-kjæresten før vi i det hele tatt har fått snakket med dem.»

Det ble stille i den andre enden. Jeg kunne høre den fjerne summingen av en travel redaksjon. Tastaturer som klikket, telefoner som ringte.

«Thea Halvorsen,» sa hun lavt. Navnet var allerede ute. Selvsagt var det det. «Datteren til Aksel Halvorsen. Dette er ikke en hvilken som helst sak, Konrad. Dette er førstesidestoff i ukesvis. En rikmannsdatter drept på Norges tryggeste øy. Du ber om det umulige.»

«Jeg ber om 24 timer,» sa jeg. «Gi meg ett døgn. La oss få oversikt. Dere kan trykke det dere vet: ung kvinne, funnet død, politiet etterforsker. Men hold navn på mulige vitner og mistenkte unna trykken. For Guds skyld, la oss unngå en heksejakt før vi vet hva vi driver med.»

Jeg hørte henne sukke tungt. Det var et forhandlingssukk. «Greit. 24 timer. Men da forventer jeg noe. Noe ekte. Ikke de samme tørre pressemeldingene som Moberg kommer til å lese opp.»

«Avtalt,» sa jeg og la på. Våpenhvilen var etablert. Tidtakeren hadde startet.

Adressen jeg hadde fått til Emil – den forsmådde eks-kjæresten – lå på fastlandssiden, i et rekkehusområde i Slependen som føltes som en annen planet sammenlignet med Nesøyas villaer. Her var husene identiske, hagene små og bilene av mer folkelige merker.

Jeg fant riktig nummer og ringte på. Døren ble åpnet av en ung mann som så ut som han hadde blitt truffet av et tog. Håret sto til alle kanter, øynene var hovne og røde, og han var iført en slitt hettegenser og joggebukser.

«Emil?» spurte jeg.

Han nikket bare, ute av stand til å forme ord.

«Jeg heter Konrad Juul. Kan jeg komme inn?»

Han flyttet seg til siden og slapp meg inn i en liten gang som fløt over av sko og jakker. Leiligheten var en typisk ungkarsleilighet – en stor TV dominerte stuen, et par tomme pizzakartonger lå på stuebordet, og det luktet svakt av gammel kaffe og stress.

«Jeg har hørt det,» sa han før jeg rakk å si noe. Stemmen var grøtet. «En kompis ringte. Han hadde sett det på nettet. De har ikke skrevet navnet hennes ennå, men… Hvamodden… Det er Thea, ikke sant?»

«Ja,» sa jeg lavt. «Det er Thea.»

Han sank ned i sofaen og begravde ansiktet i hendene. Skuldrene hans ristet. Dette var ikke skuespill. Dette var ekte, rå sorg. Jeg ga ham et minutt.

«Emil, jeg må stille deg noen spørsmål.»

«Jeg elsket henne,» mumlet han inn i hendene sine. «Jeg elsket henne, og den jævla faren hennes…» Han løftet hodet og så på meg med et blikk fylt av hat. «Han trodde ikke jeg var god nok. En simpel koder fra Slependen. Passet ikke inn i dynastiet hans på Vendla.»

«Jeg hørte du var på besøk hos dem for noen uker siden,» sa jeg forsiktig.

Han lo en bitter, hul latter. «‘Besøk’. Jeg dro dit for å snakke med Thea. For å prøve å ordne opp. Hun ville, jeg vet hun ville. Men han kom ut. Aksel. Behandlet meg som en hund. Ba meg komme meg vekk fra eiendommen hans.»

«Hvordan reagerte du på det?»

«Hvordan tror du jeg reagerte? Jeg ble forbanna. Jeg ropte sikkert ett eller annet dumt. Men jeg dro. Hva annet kunne jeg gjøre?»

«Hvor var du i natt og i morges, Emil?»

Det uunngåelige spørsmålet. Jeg så hvordan det landet. Han forsto umiddelbart implikasjonen. Sorgen i øynene hans ble erstattet av vantro, og deretter av panikk.

«Mener du alvor? Tror du at jeg…?» Han reiste seg. «Jeg var her. Alene. Satt oppe og kodet halve natta. Jobber på et prosjekt med en deadline fra helvete. Jeg la meg i firetiden. Sov til alarmen ringte klokken ni.»

«Kan noen bekrefte det?»

«Nei!» ropte han. «Jeg bor alene! Skulle jeg ha streamet det, kanskje? For å skaffe meg alibi?» Han gikk rastløst rundt i den lille stuen. «Dette er sykt. Thea er død, og dere kommer hit for å mistenkeliggjøre meg? Det burde vært ham dere snakket med! Faren hennes! Han hatet at hun var sammen med meg. Han hatet at hun jobbet på Kiwi. Han hatet alt som ikke passet inn i hans perfekte lille bilde!»

Jeg lot ham rase fra seg. Det var en forventet reaksjon. Likevel var det noe som ikke stemte. Hans sinne mot faren virket ekte. Sorgen hans virket ekte. Og viktigst av alt: han manglet den iskalde kontrollen jeg forbandt med morderen. Han var et rot av følelser, et åpent sår. Skyggen i skogen var ikke et åpent sår. Skyggen var et stykke kirurgisk stål.

«Hadde Thea fortalt deg om hun følte seg utrygg?» spurte jeg, og endret taktikk. «Hadde hun nevnt noen som oppførte seg rart?»

Han stoppet opp og tenkte seg om. Raseriet forsvant og ble erstattet av konsentrasjon.

«Nei… ikke direkte. Ikke at hun var redd. Men…» Han rynket pannen. «Hun nevnte en fyr. En kunde på butikken. Hun syntes han var litt ekkel.»

Pulsen min steg. «Ekkel? Hvordan da?»

«Bare… intens. Han sa nesten aldri noe. Bare stirret. Og han kjøpte alltid de samme, rare tingene. En liter melk, et grovbrød, en pakke hyssing og et batteri. Alltid akkurat det samme. Hun og Ida kalte ham ‘Hyssingmannen’. De syntes det var rart, men litt morsomt. Du vet, sånn intern butikk-humor.»

«Visste hun hvem han var? Hva han het?»

Emil ristet på hodet. «Nei. Bare en av de lokale. En sånn som alltid er der, men som ingen egentlig kjenner. En mann i femtiårene, visstnok. Helt vanlig, men med et blikk som gikk tvers gjennom deg, sa hun.»

Jeg reiste meg for å gå. Jeg hadde fått mer enn jeg forventet. Et mulig alibi som var umulig å verifisere. Et troverdig raseri rettet mot offerets far. Og en ny, interessant skikkelse. Hyssingmannen. En vanlig mann med et intenst blikk. En som kjøpte hyssing.

Da jeg sto i døren, så Emil på meg med desperate øyne.

«Finn den som gjorde det,» tryglet han. «Vær så snill. Finn den jævelen.»

Jeg nikket. «Det skal jeg.»

Da jeg kom ut i bilen igjen, tok jeg opp telefonen. Jeg sendte en kort melding til Moberg: «Få tak i overvåkingsbilder fra Kiwi de siste par ukene. Jeg vil se alle som kjøper hyssing.»

Så startet jeg motoren og kjørte tilbake mot øya. Tilbake til boblen. Men nå var jeg ikke bare på jakt etter en skygge i skogen. Jeg var på jakt etter en kunde. En stille, stirrende mann med en underlig handleliste. En mann som kanskje hadde knyttet mer enn bare pakker med den hyssingen.
