## Den første forstyrrelsen

For Harald Holmen var verden et system av mønstre. Noen var store og komplekse, som planetenes baner eller de økonomiske syklusene han leste om i avisene. Andre var små og lokale, som ruteplanen til den grønne 265-bussen, eller de faste tidspunktene naboen i nummer 20 satte ut søppelkassene sine. Han fant en dyp, nesten spirituell, tilfredsstillelse i å observere og forstå disse mønstrene. De var beviset på en underliggende orden i et ellers kaotisk univers. Hans eget liv var det ultimate uttrykket for denne filosofien: et perfekt, repeterende mønster, fritt for avvik og støy.

Drapet på Thea Halvorsen hadde ikke vært et brudd på mønsteret. Det hadde vært en *korrigering*. Hun var en uforutsigbar variabel, en kilde til støy, som hadde truet systemets integritet. Ved å fjerne henne, hadde han gjenopprettet harmonien. Og ved å elegant kanalisere politiets klønete etterforskning mot den emosjonelt ustabile eks-kjæresten, Emil Skare, hadde han sikret at denne nye, forbedrede ordenen ville bli permanent.

Han hadde fulgt med i Budstikka. Siktelsen. Den delvise «tilståelsen». Alt gikk etter planen. Uroen på øya hadde lagt seg. Folk sov trygt igjen. Systemet var i balanse.

Men de siste dagene hadde en ny, irriterende anomali dukket opp i hans ellers så forutsigbare observasjonsfelt. En liten, men vedvarende forstyrrelse. En gammel, mørkeblå Volvo 240.

Første gangen han la merke til den, tenkte han ikke over det. Den sto parkert på DNB-tomten, den store parkeringsplassen på andre siden av veien. Et naturlig sted for en bil. Sannsynligvis en turgåer på vei til Brønnøya. Men så sto den der dagen etter. Og dagen etter der igjen. Alltid på omtrent samme sted, med utsikt opp mot hans del av Søndre vei.

Harald var ikke paranoid. Paranoia er en uordnet, irrasjonell følelse. Harald var en analytiker. Han registrerte avviket, katalogiserte det, og begynte å samle data. Fra arbeidsrommet i andre etasje hadde han perfekt utsikt. Vinduene var utstyrt med en spesiell film som gjorde det umulig å se inn, men som ga et krystallklart utsyn. Han hentet frem en kikkert, et gammelt, presist stykke tysk optikk, og fokuserte på bilen.

Det satt en mann i den. En eldre mann, med grånende hår og et ansikt preget av tretthet. Han gjorde ingenting spesielt. Han leste avisen. Han drakk kaffe fra en termos. Han stirret. Mesteparten av tiden stirret han bare, tankefullt, ut av frontruten. Retningen på blikket hans var umiskjennelig. Det var rettet mot hans hus.

Harald kjente ikke mannen igjen som en nabo. Han passet heller ikke profilen til en vanlig turgåer. Klærne var for formelle – en slitt, men pen frakk. Holdningen var for fokusert. Dette var ikke en mann som ventet på noen. Dette var en mann som ventet på *noe*.

En dag, da Harald gikk til busstoppet ved Søndre brygge, kjørte Volvoen sakte forbi. Han fikk et bedre blikk på sjåføren. Ansiktet var kjent. Hvor hadde han sett det før? Han gikk gjennom sitt mentale arkiv, et system like velorganisert som et bibliotek. Han søkte etter ansiktet, koblet det til en kontekst. Politiet. Ja. Det var mannen som hadde kommet til familien Halvorsens hus den første dagen. Den eldre, som ikke var i uniform. Den som bare observerte. Juul. Det var navnet Moberg hadde brukt.

Analysen ga et klart, men urovekkende resultat: Han ble observert. Av en pensjonert etterforsker som tydeligvis ikke klarte å la saken ligge.

Harald følte ingen frykt. Frykt var for de som hadde noe å skjule. Harald hadde ingenting å skjule. Han hadde ryddet opp. Alle spor var fjernet, både fysiske og narrative. Emil Skare var den etablerte sannheten. Denne Juul var bare en gjenstridig gammel mann som klamret seg til en utdatert hypotese. En irriterende støyfaktor, men ikke en reell trussel.

Likevel… forstyrrelsen var der. Den brøt med mønsteret. Den forurenset hans perfekte, gjenopprettede system. En slik forurensning kunne ikke ignoreres. Den måtte håndteres.

Han begynte å endre sine egne mønstre, subtilt, for å teste observatøren. En dag hentet han ikke posten klokken 07:15, men ventet til 07:20. En annen dag tok han en tidligere buss enn vanlig. Han observerte Volvoen gjennom kikkerten. Mannen noterte i en liten bok. Hver minste endring ble registrert. Dette var ikke en tilfeldig, kjedsommelig overvåkning. Dette var systematisk. Grundig. Profesjonelt.

En del av Harald, den delen som verdsatte intelligens og metode, følte en motvillig respekt. Juul var ikke som de andre. Han var ikke en klønete byråkrat som Moberg. Han var en analytiker, akkurat som ham selv. Han forsto viktigheten av mønstre.

Men respekt var ikke det samme som aksept. En vedvarende forstyrrelse i et system vil til slutt føre til systemsvikt. Juuls tilstedeværelse var en slik forstyrrelse.

En lørdag ettermiddag, mens han var ute og trimmet kantene på gressplenen med en presisjonssaks, så han Volvoen parkere igjen. Juul satt som vanlig i førersetet. Harald rettet seg opp. Han så rett mot bilen. Han visste at mannen observerte ham gjennom kikkert. Med en rolig, bevisst bevegelse, løftet Harald den ene hånden og vinket. Et lite, nesten umerkelig, høflig vink. Et vink som sa: *Jeg ser deg. Jeg vet at du er der. Spillet ditt er avslørt.*

Han kunne ikke se Juuls reaksjon i detalj, men han trengte det ikke. Han visste at det lille vinket ville endre dynamikken. Det var en eskalering. En anerkjennelse av at de begge var spillere i det samme spillet.

Han fortsatte å jobbe i hagen, men den indre roen var borte. Den var erstattet av en kald, kalkulerende konsentrasjon. Forstyrrelsen var ikke lenger passiv. Den var blitt aktiv. Og aktive forstyrrelser krevde mer enn bare observasjon. De krevde en aktiv respons.

Han måtte finne ut mer om denne Konrad Juul. Hva drev ham? Hva var hans svakheter? Hvilke mønstre fulgte han i sitt eget liv? For å nøytralisere en trussel, måtte man først forstå den. Fullt og helt.

Den kvelden, etter at Volvoen var borte for dagen, satte Harald seg ned foran datamaskinen sin. Hans dager som arkivar hadde gitt ham en ekspertise i å navigere i digitale arkiver og databaser, både de åpne og de mer lukkede. Han begynte å grave. Sakte, metodisk, begynte han å kartlegge livet til mannen som observerte ham.

Observatøren var i ferd med å bli den observerte. Spillet hadde gått inn i en ny fase.
