## Slutten på begynnelsen

Det finnes en egen type stillhet som legger seg over et samfunn når en syndebukk er funnet. Det er ikke fred, men en kollektiv utpust. En lettelse over at monsteret har fått et ansikt, at frykten har fått en adresse. Mens jeg kjørte gjennom Nesøyas gater, kunne jeg føle det. Flaggene vaiet som normalt. Folk klippet plenene sine. Livet gikk videre, med den lille, stygge parentesen om Thea Halvorsen tilsynelatende lukket. Emil Skare satt i varetekt. Saken var, for alle praktiske formål, løst.

Men for meg hadde den aldri føltes mer åpen.

Jeg parkerte bilen min et stykke ned i gaten fra Søndre vei 22, huset til Harald Holmen. Jeg trengte ikke å sjekke adressen. Huset skilte seg ut, ikke ved å være prangende, men ved sin absolutte, nesten aggressive, perfeksjon. Det var en enkel, moderne enebolig, malt i en diskret gråfarge. Men alt ved det var stringent. Gressplenen var så jevn og grønn at den så kunstig ut. Hekken var klippet i en knivskarp, geometrisk form. Og innkjørselen var ikke dekket av grus eller asfalt, men av et tykt lag med kritthvit, dekorativ singel.

Den hvite steinen.

Jeg kjente et gufs av triumf, kaldt og klart. Der var den. Den lille anomalien fra skogbunnen bak tennisboblen hadde funnet sitt hjem.

Jeg ble sittende i bilen i nesten en time, en stille observatør som observerte en annen. Jeg så ingen tegn til liv. Gardinene var trukket for i de fleste vinduene, og ingen bil sto i oppkjørselen. Huset var som sin eier: lukket, kontrollert og ugjennomtrengelig.

Telefonen min vibrerte. Det var Moberg.

«Konrad,» sa han. Stemmen hans var lettet, nesten jovial. «Jeg ville bare takke deg for hjelpen. Vi fikk en tilståelse.»

Hjertet mitt sank. «En tilståelse?»

«Vel, ikke en full tilståelse av selve drapet. Men gutten har brutt sammen. Han har innrømmet alt det andre. Krangelen, at han rev av henne smykket og kastet det. Han husker det ikke klart, sier han, alt er tåkete. Klassisk fortrengning. Advokaten hans kommer til å kjøre på formildende omstendigheter, utilregnelighet i gjerningsøyeblikket. Men vi har ham. Saken er i boks.»

Jeg lukket øynene. De hadde brutt ham ned. En ung, livredd gutt, bombardert med falske bevis og anklager, hadde til slutt gitt dem den historien de ville ha, bare for å få slutt på marerittet. Han hadde akseptert deres versjon av virkeligheten.

«Du har feil mann, Moberg,» sa jeg, og stemmen min var flat og uten følelser.

Det ble stille i den andre enden. «Ikke start igjen, Konrad. Vær så snill. La det ligge. La øya få fred.»

«Det er ikke fred, det er en løgn,» sa jeg og la på før han rakk å svare.

Jeg så opp mot det grå huset igjen. Fred var det siste denne øya kom til å få. Ikke så lenge den virkelige morderen bodde her, trygg bak sin perfekte fasade, mens en uskyldig gutt tok straffen for hans verk.

Jeg startet bilen og kjørte hjem. Frustrasjonen brant i meg, en hjelpeløs, kald ild. Jeg hadde alle brikkene, men jeg klarte ikke å sette dem sammen på en måte som overbeviste noen andre enn meg selv.

Tilbake på kontoret mitt sto jeg igjen foran kartet på veggen. Det var et bilde på min egen frustrasjon. Et kaotisk nettverk av teorier og løse tråder. Jeg så på bildet av Emil, nå med ordet «SIKTET» skrevet under. Jeg så på bildet av Harald Holmen, den navngitte skyggen.

Dette var slutten på begynnelsen. Den offisielle etterforskningen var over. Politiet hadde sin mann, pressen hadde sin historie, og Nesøya hadde sin syndebukk. Fra nå av var jeg alene. Dette var ikke lenger en sak, det var en personlig besettelse. En kamp mot et system som hadde bestemt seg, og mot en morder som var så smart at han hadde klart å gjøre seg selv usynlig.

Jeg strakte meg frem og rev ned bildet av Emil Skare fra kartet. Han hørte ikke lenger hjemme her. Han var et offer, ikke en gjerningsmann.

Igjen sto bildet av Thea, og overfor henne, bildet av Harald Holmen. Mellom dem, et tomrom fylt av ubesvarte spørsmål.

Jeg visste hva jeg måtte gjøre. Jeg måtte komme meg inn i det huset. Jeg måtte finne noe som bandt ham til drapet på en måte ingen kunne avfeie. En feil. En forglemmelse. For selv den mest pertentlige og kontrollerte morder gjør feil. Det er en naturlov.

Jakten var langt fra over. Den hadde bare endret karakter. Den hadde gått fra å være en offentlig etterforskning til å bli en privat duell. Og jeg hadde en forferdelig følelse av at den duellen bare kunne ende på én av to måter: Enten ville jeg avsløre ham, eller så ville han bli klar over at jeg jaktet på ham. Og jeg ante ikke hva en mann som Harald Holmen var i stand til å gjøre for å beskytte sin perfekte, ordnede verden.
