## Nattens arkeologi

Det finnes et punkt i enhver fastlåst etterforskning der tålmodighet går over til frustrasjon, og frustrasjon går over til dumdristighet. Jeg hadde nådd det punktet. Dager med observasjon fra DNB-tomten hadde bare bekreftet det jeg allerede visste: Harald Holmen var et spøkelse. En mann hvis rutiner var så plettfrie at de i seg selv var en ugjennomtrengelig rustning. Hans lille, anerkjennende vink hadde vært en maktdemonstrasjon. Han visste at jeg så på, og han var ikke redd. Han inviterte meg til å se, sikker på at jeg ikke kom til å finne noe.

Å fortsette den passive overvåkningen var meningsløst. Det var som å stirre på en murvegg og håpe at den skulle fortelle deg hemmelighetene sine. Jeg måtte finne en sprekk, og den eneste måten å gjøre det på, var å gå helt inntil og lete med fingrene.

Tirsdag kveld var søppelkveld i Søndre vei. Jeg hadde observert mønsteret. Presis klokken 21:00 hver tirsdag rullet Harald Holmen ut sine to søppelkasser – én for restavfall, én for papir – og plasserte dem nøyaktig på linje med enden av hekken sin ved veien. Søppelbilen kom ikke før tidlig onsdag morgen. Det ga meg et vindu. Et lite, mørkt vindu inn i hans ellers så hermetisk lukkede liv.

Å gå gjennom noens søppel er kanskje den mest intime, og samtidig mest nedverdigende, formen for etterforskning som finnes. Det er en arkeologisk utgravning av et livs rester. Man finner ikke de store, prangende gjenstandene, men de små, avslørende fragmentene. Kasserte regninger, gamle handlelister, tomme medisinesker. Det er et portrett malt med avfall.

Jeg ventet til klokken passerte ett om natten. Nesøya sov. Stillheten var total, bare brutt av min egen, anspente pust. Jeg parkerte Volvoen et stykke unna, i en sidegate, og gikk den siste biten til fots. Jeg var kledd i mørke klær, og hadde tynne skinnhansker på hendene. Jeg følte meg som en innbruddstyv, og på en måte var jeg jo det. Jeg var i ferd med å bryte meg inn i privatlivet til en mann, uten lov og dom. Men tanken på Emil Skare, som satt i en celle for en forbrytelse jeg var overbevist om at han ikke hadde begått, skjøv all tvil til side.

Søppelkassene til Harald Holmen sto der de skulle, som to tause soldater på vakt. Jeg jobbet raskt, med hjertet hamrende i brystet. Hver minste lyd – en bil i det fjerne, raslingen av løv i vinden – fikk meg til å stivne.

Først tok jeg papirdunken. Den var, som forventet, en skuffelse. Den inneholdt kun aviser og reklame, pent stablet. Ingen personlige brev, ingen notater, ingen avrevne sider fra en dagbok. Selv hans resirkulering var upersonlig og ryddig.

Så var det restavfallet. Jeg trakk pusten dypt og løftet på lokket. Lukten var ikke overveldende. Det var ingen råtnende matrester. Søppelet var pakket i små, pent knyttede poser. Systematisk. Kontrollert. Selv i sitt eget avfall opprettholdt han orden.

Jeg løftet ut posene, én etter én, og åpnet dem forsiktig på et stykke medbrakt plast jeg la på fortauet. Innholdet var en monoton oppramsing av et ensomt liv: tomme melkekartonger, brødposer, en og annen innpakning fra en ferdigrett. Men mellom det trivielle, begynte jeg å finne ting.

Jeg fant kvitteringer. Flere stykker. Fra den lokale Kiwi-butikken, og fra en jernvarehandel i Sandvika. Kiwi-kvitteringene bekreftet det jeg allerede visste. De viste de samme fire varene, kjøpt med jevne mellomrom. Men kvitteringene fra jernvarehandelen var nye. De viste kjøp av hagehansker, en spesiell type plantenæring for roser, og en stor sekk med noe som het «Edelhvit Dekorsingel». Jeg kjente navnet igjen. Jeg hadde søkt på nettet etter den lille, hvite steinen jeg fant bak tennisboblen. Edelhvit var en av de mest eksklusive og dyreste typene. Den passet perfekt til en mann som verdsatte perfeksjon. Det var ikke et fellende bevis, men det var en solid, fysisk kobling mellom Harald Holmen og stedet der Thea ble overfalt.

Jeg fortsatte å grave. Lenger ned i en av posene fant jeg en sammenkrøllet side, revet ut fra en katalog eller et magasin. Jeg glattet den forsiktig ut. Det var en annonse for et sikkerhetssystem. Avansert overvåkning, bevegelsessensorer, stille alarmer. I margen hadde noen, med en tynn og presis blyantstrek, ringet rundt en setning: *«Systemet kan deaktiveres med en unik, firesifret kode, og etterlater ingen digitale spor ved manuell overstyring.»*

Hvorfor skulle en mann i Norges tryggeste nabolag studere sikkerhetssystemer så nøye? Hvorfor var han spesielt interessert i et system som kunne slås av uten å etterlate spor? Var det for å beskytte seg mot en ytre trussel? Eller var det for å kunne forlate sitt eget, overvåkede hjem ubemerket?

Den siste posen var den tyngste. Jeg åpnet den, og innholdet var annerledes. Her lå det avfall fra badet. En tom tannkremtube, bomullsdotter, en eske fra en eske med paracetamol. Og noe annet. En liten, tom glassflaske, av den typen som inneholder etsende væske. Klorin eller en annen form for sterkt rengjøringsmiddel. Etiketten var revet av, men den skarpe, kjemiske lukten hang fortsatt igjen. Det var ikke unormalt å ha rengjøringsmidler, men hvorfor var etiketten fjernet? Hvorfor skulle man fjerne identiteten til en simpel flaske klorin?

Jeg la alt forsiktig tilbake, knyttet posene, og plasserte dem nøyaktig slik jeg hadde funnet dem. Jeg etterlot ingen spor. Men jeg tok med meg noe. Jeg tok med meg kvitteringen for dekorsingelen, den utrevne siden fra sikkerhetskatalogen, og den lille, anonyme flasken. Små, skitne fragmenter fra en manns hemmelige liv.

Da jeg gikk tilbake til bilen min, var den kalde frustrasjonen erstattet av en brennende intensitet. Jeg hadde ikke funnet drapsvåpenet. Jeg hadde ikke funnet en blodig skjorte. Men jeg hadde funnet sprekker i muren. Små, nesten usynlige, men de var der.

Jeg hadde funnet bevis på at han hadde kjøpt den samme typen stein som ble funnet på åstedet.
Jeg hadde funnet bevis på at han var opptatt av å kunne bevege seg uten å etterlate digitale spor.
Og jeg hadde funnet bevis på at han nylig hadde brukt et sterkt, kjemisk rengjøringsmiddel og deretter prøvd å skjule hva det var.

Det var ikke nok for Moberg. Ikke ennå. Men det var mer enn nok for meg. Nattens arkeologi hadde gitt resultater. Jeg hadde gravd i Harald Holmens søppel og funnet de første, råtne restene av sannheten.
