## Åstedet Våkner

Åsteder har sitt eget, grusomme liv. Det starter i en lamslått stillhet, før det vekkes av sirener og blålys. Så kommer de hvite kjeledressene, teknikerne fra Kripos som beveger seg med en innøvd, nesten dansende presisjon. De er åstedets hvite blodceller, som strømmer til for å kartlegge infeksjonen, samle prøver og dokumentere såret før det gror igjen og skjuler hemmelighetene sine for alltid.

Jeg sto ved sperrebåndet og observerte dem. En del av meg, den pensjonerte delen, burde ha overlatt dette til Moberg og satt kursen hjemover. Men den andre delen, den som hadde jaktet på monstre i tre tiår, var lys våken. Den kjente et syrlig stikk av profesjonell nysgjerrighet som var umulig å ignorere. Og den visste at Moberg, til tross for sin gode vilje, kom til å drukne i dette.

«De skjellene, Konrad,» sa Moberg, som hadde kommet for å stå ved siden av meg. Stemmen hans var lavere nå, men like anspent. «Hva tror du det betyr?»

«Det betyr at vi ikke leter etter en som har drept i affekt,» sa jeg og lot blikket følge en tekniker som forsiktig fotograferte sirkelen av skjell. «Vi leter etter en som har planlagt. En som har hatt tid. Tid til å drepe, og tid til å pynte. Dette er en signatur. Et budskap.»

«Til hvem da? Til oss?»

«Kanskje. Eller kanskje bare til seg selv.»

Den gamle mannen som fant henne, en værslitt kar ved navn Torbjørn, satt fortsatt i politibilen med et teppe rundt skuldrene. Jeg gikk bort og satte meg inn i passasjersetet foran. Han luktet saltvann og gammel tobakk. Blikket var fjernt.

«Du svømmer her hver morgen, Torbjørn?» spurte jeg rolig.

Han nikket uten å se på meg. «Femti år. Siden jeg var guttunge.»

«Så du noe uvanlig i dag? En bil på parkeringsplassen som ikke pleier å være der? En person på stien?»

Han ristet sakte på hodet. «Bare tåka. Tykk som graut. Jeg så henne ikke før jeg nesten vasset i henne. Trodde først det var en svane. En død svane.» Stemmen hans sprakk.

Jeg lot ham få et øyeblikk. «Thea Halvorsen,» sa jeg. «Kjente du henne?»

«Selvsagt,» mumlet han. «Alle kjenner alle her. Søt jente. Smilte alltid bak kassa på butikken. Ga meg en ekstra pose da den jeg hadde raknet forrige uke.» Han så på meg for første gang, med øyne som var blanke av mer enn bare sjøvann. «Hvem gjør sånt mot ei sånn jente? Her?»

*Her*. Det var ordet alle kom til å bruke. Som om Nesøyas postnummer var en vaksine mot ondskap.

Da de bar båren med Thea opp fra stranden, snudde jeg meg bort. Jeg hadde sett nok døde kropper for et helt liv. Nå handlet det om å finne den levende som var ansvarlig.

Jeg lot Moberg styre med avsperringene og teknikerne. Min jobb startet et annet sted. Jeg satte meg i bilen og kjørte den korte veien mot sentrum av øya, mot Kiwi-butikken. Ryktene ville allerede ha begynt å løpe. På et lite sted som Nesøya er sladderens usynlige telegraflinjer raskere enn fiberoptikk.

Butikken skulle ha åpnet for en time siden, men dørene var låst og et håndskrevet skilt proklamerte «Stengt inntil videre grunnet uforutsette hendelser». Noen få biler sto på parkeringsplassen, og en liten gruppe mennesker hadde samlet seg i trygg avstand, snakket med dempede stemmer og stirret på den stengte døren som om den var selve episenteret for tragedien. Og på en måte var den jo det.

Jeg parkerte ved siden av en bil jeg kjente igjen og banket på butikkdøren. Etter litt kom en kvinne i førtiårene og låste opp. Det var Berit, butikksjefen. Øynene hennes var røde og hovne.

«Konrad,» hvisket hun. «Er det sant?»

«Jeg er redd for det, Berit.»

Hun slapp meg inn og låste døren bak meg. Inne i butikken var det stille og mørkt, bortsett fra summingen fra kjølediskene. En annen ung jente i Kiwi-uniform satt på en bruskasse ved bakeriavdelingen og gråt stille.

«Dette er Ida,» sa Berit. «Hun skulle ha åpnet sammen med Thea i dag.»

Jeg gikk bort til den unge jenta. «Ida, jeg heter Konrad Juul. Jeg vet dette er forferdelig, men jeg må stille deg noen spørsmål.»

Hun snufset og tørket øynene med baksiden av hånden. «Jeg forstår det ikke. Thea var så… glad. Alltid.»

«Var hun det i det siste også? Har du merket noe annerledes med henne? Var hun bekymret for noe? Eller noen?»

Ida tenkte seg om. Stillheten i butikken føltes trykkende. Lukten av nystekte boller som aldri ville bli solgt, hang i luften.

«Hun…» Ida nølte. «Hun sa noe for noen dager siden. Jeg trodde hun bare tullet.»

«Hva sa hun?» spurte jeg og lente meg litt nærmere.

«Hun løp jo alltid den Aall-løypa før jobb. Og videre ned til stranda der. Hun sa at hun hadde følt seg… observert. Et par ganger.»

Pulsen min økte et hakk. «Observert? Hvordan da?»

«Hun sa det var en mann. Som bare sto der inne i skogen. Ved området ovenfor tennisboblen, der løypa svinger. Hun så ham bare som en skygge mellom trærne. Han gjorde ingenting, bare sto der. Hun sa det ga henne frysninger.»

«Sa hun noe om hvordan han så ut?»

«Nei. Bare en mørk skikkelse. Hun lo det bort. Sa det sikkert bare var en annen turgåer med rar timing.» Ida så opp på meg, og nå var ikke øynene hennes bare fylt av sorg, men også av gryende frykt. «Men han var der mer enn én gang, sa hun. Og det var alltid på samme sted.»

Jeg rettet meg opp. En skygge i skogen. En tilskuer. En som visste hvor hun løp, og når hun løp. En som hadde ventet på den rette morgenen. En morgen tåken lå tykk nok til å slette ut alle spor, alle vitner.

Jeg så ut gjennom glassdøren, mot den grå, fuktige dagen. Jakten hadde fått en retning. Den pekte ikke lenger bare mot en strand, men mot en sti i skogen. Mot området bak tennisboblen. Mot en skygge som hadde trådt ut av mørket.
