## Tvilen

Stillheten som senket seg over lensmannskontoret etter at Emil Skare var blitt formelt siktet og plassert på en celle, var ikke en stillhet av fred. Det var stillheten etter et jordskred. En utmattet ro der alle pustet lettet ut over at det var over, uten å ense den ene, skjeve steinen som truet med å utløse et nytt ras.

Den steinen var meg.

Jeg forlot Asker og kjørte tilbake til Nesøya. Jeg så ikke på de lettede ansiktene til folkene jeg møtte. Jeg så ikke på de nikkene som signaliserte «godt jobba, saken er løst». Jeg kjørte rett hjem, låste døren, og gikk inn på det lille kontoret mitt. Rommet hadde vært mitt fristed, et sted for bøker og stillhet. Nå hadde jeg forvandlet det til et krigsrom.

På den ene veggen hang et stort kart over Nesøya. Jeg hadde festet bilder med tegnestifter. Thea i sentrum. Emil til venstre. Et uskarpt bilde av Aksel Halvorsen til høyre. Og litt for seg selv, det kornete bildet av Hyssingmannen, Harald Holmen. Mellom bildene strakte det seg et nettverk av røde tråder som koblet steder og hendelser. Hvamodden. Kiwi. Aall-løypa. Vendla.

Mobergs tavle i Asker var enkel. Den fortalte én historie: Gutten gjorde det. Mitt kart var et rot. Det fortalte for mange historier på en gang, og ingen av dem stemte helt.

Jeg sto foran kartet og tvang meg selv til å glemme alt det som pekte mot Emil. Glemme det plantede smykket. Glemme det beleilige, anonyme tipset. Glemme det svake alibiet. Jeg tvang meg selv til å se på det som var igjen. Anomaliene. Detaljene som ikke passet inn i den enkle fortellingen om sjalusi.

Først: Skjellene. Jeg hadde et bilde av dem på kartet. En perfekt, unaturlig sirkel. Hvorfor skulle en sint, sjalu gutt, som angivelig drepte i affekt, ta seg tid til å lage et slikt ritual? Det var ingen logikk i det. Det var en handling preget av kontroll, ikke av kaos. Det var en handling som tilhørte en annen type morder.

Så: Den hvite steinen. Jeg tok den frem fra en liten bevispose jeg hadde lagt på skrivebordet. Den var ikke større enn en fingernegl, men den skrek mot meg. Den tilhørte ikke skogbunnen bak tennisboblen. Den tilhørte et velstelt, nesten sterilt utemiljø. En hage der ugress ikke fikk lov til å gro. Hjemme hos Emil hadde politiets bilder vist en ustelt hageflekk med ujevnt gress og en rusten grill. Hjemme hos Aksel Halvorsen var det en enorm, parklignende plen. Men jeg kunne ikke husere å ha sett hvit singel der. Det var en detalj jeg måtte sjekke.

Til slutt: Statuen. Vaktmester Svendsens beskrivelse av en mann i pene sko som sto ubevegelig i gjørma og observerte. Bildet var så levende. Det var et bilde på tålmodighet. På planlegging. På en besettelse som var kald og metodisk, ikke het og emosjonell.

Jeg tenkte på Malin-saken. Den gnagende skyldfølelsen. Den gangen hadde jeg også hatt en dårlig magefølelse. Jeg hadde latt meg overkjøre av kolleger, av press, av de tilsynelatende overveldende bevisene mot kjæresten. Jeg hadde stolt på systemet, og systemet hadde feilet katastrofalt. Jeg hadde sverget at det aldri skulle skje igjen. Den eden var grunnen til at jeg hadde sluttet. Nå sto jeg her igjen, i nøyaktig samme situasjon, bare at denne gangen var jeg på utsiden av systemet. Jeg var alene.

Jeg så på bildet av Hyssingmannen. Harald Holmen. Navnet visste jeg ikke ennå, men ansiktet hadde jeg studert. Rutinene hans. Hans behov for orden, selv i en triviell handletur. Den plettfrie fasaden bussjåfør Geir hadde beskrevet. Mannen som sto som en statue ifølge vaktmester Svendsen. Det var den samme mannen. Jeg var sikker på det.

Men jeg hadde ingenting. Absolutt ingenting som bandt ham til drapet, annet enn en magefølelse og en håndfull anomalier som ingen andre brydde seg om. For å bevise Emil' uskyld, måtte jeg bevise at en annen var skyldig. Og for å gjøre det, måtte jeg finne et motiv. Hvorfor skulle en stille, anonym mann som Harald Holmen drepe Thea Halvorsen?

Jeg gikk tilbake til samtalen med broren hennes, Markus. *«Hun likte å se på folk. Hun kalte det å samle karakterer.»*

Hva om hun hadde lagt merke til Hyssingmannen? Ikke bare som en ekkel kunde, men som en interessant «karakter»? Hva om hun, med sin unge, litt naive nysgjerrighet, hadde gjort noe som i hans forvridde sinn var et overtramp? Et smil for mye? Et direkte spørsmål? Et blikk som han tolket som spottende?

For en mann som bygger hele sin eksistens på å være en usynlig, kontrollert del av et system, er det å bli *sett* – virkelig sett – den ultimate trusselen. Det kunne være nok.

Telefonen min ringte. Det var Kjersti Madsen.

«Jeg hører de har siktet gutten,» sa hun. Stemmen hennes var profesjonell, men jeg syntes jeg kunne spore en anelse av usikkerhet.

«Ja,» sa jeg kort.

«Og du er ikke enig, kan jeg tenke meg.»

«Magefølelsen min sier at dere har hjulpet til med å dømme en uskyldig mann, Kjersti.»

Det ble stille i den andre enden. «Det var et anonymt tips, Konrad. Støttet av et funn.»

«Et plantet funn. Hele greia stinker av regi. Dere har latt dere bruke.»

«Hva er alternativet ditt, da?» spurte hun, og nå var det en defensiv brodd i stemmen. «En mystisk Hyssingmann som ingen vet hvem er? Det er ikke en historie. Det er en løs tråd.»

«En løs tråd er alt jeg trenger,» sa jeg. «Jeg trenger bare å nøste i den. Jeg trenger å vite hvem han er. Hvor han bor.»

Det ble en ny, lang pause. Jeg kunne nesten høre henne veie sine alternativer. Lojaliteten til en god historie mot den lille, gnagende tvilen jeg hadde plantet hos henne.

«Bildet vi trykket,» sa hun til slutt, lavt. «Vi fikk et par telefoner. En gammel dame mente hun kjente ham igjen fra bridgeklubben for mange år siden. Sa han het Holmen. Harald Holmen. Bodde visstnok alene i et hus i Søndre vei. Vi sjekket det ikke videre. Det virket irrelevant da Emil-sporet ble så hett.»

Hjertet mitt hoppet over et slag. Harald Holmen. Søndre vei. Et navn og en adresse.

«Takk, Kjersti,» sa jeg, og stemmen min var grøtet. «Du skylder meg ingenting. Men hvis du gjorde dette…»

«Ikke nevn det,» avbrøt hun. «Bare… finn ut av det, Konrad. For alles skyld.»

Hun la på. Jeg sto igjen med et navn. Harald Holmen. Jeg gikk bort til kartet og skrev navnet med store bokstaver under bildet av Hyssingmannen. Så trakk jeg en ny, tykk tråd fra navnet hans til en liten prikk jeg satte i Søndre vei. Bare et par hundre meter fra Aall-løypa.

Saken var ikke løst. Den hadde ikke engang startet. Men nå var jeg ikke lenger på jakt etter et spøkelse. Jeg hadde et navn. Og jeg hadde en adresse. Jakten kunne begynne på ordentlig.