## Nettet strammer seg

Dagen etter at Budstikkas artikkel traff postkassene, var luften på lensmannskontoret i Asker elektrisk. Telefonene kimte uavbrutt. Lokale innbyggere ringte med vage tips om biler de hadde sett og lyder de hadde hørt. Konspirasjonsteoretikere delte sine villeste fantasier. Men de fleste samtalene handlet om én ting: eks-kjæresten. Frøet Kjersti Madsen hadde plantet, hadde funnet fruktbar jord i nabolagets frykt og sladder.

Moberg sto foran en hvit tavle dekket av bilder og notater. I sentrum hang bildet av Thea, smilende og intetanende. Til høyre, det kornete bildet av Hyssingmannen, som nå føltes som et kaldt og irrelevant sidespor. Til venstre, et ferskt bilde av Emil Skare, hentet fra hans åpne Facebook-profil. Han så ung og harmløs ut, men under bildet hadde Moberg skrevet med rød tusj: "MOTIV: SJALUSI. ALIBI: SVAKT. TRUSLER?".

«Dette er sporet, Konrad,» sa Moberg, mer til seg selv enn til meg. Han pekte på bildet av Emil. «Alt stemmer. En ung, hissig gutt som blir dumpet av en rik jente. Han tåler det ikke. Han trygler, han krangler, han truer. Faren kaster ham ut. Til slutt klikker det for ham.»

«Det er en pen historie, Moberg,» sa jeg, mens jeg satt på hjørnet av en pult og drakk lunken kaffe fra en pappkopp. «Men det er også den enkleste historien. Og mord er sjelden enkle.»

«Noen ganger er de det,» repliserte Moberg, og jeg kunne se at han var sliten av min motstand. Han trengte en løsning. Bygda trengte en løsning. «Noen ganger er det bare rå, stygge følelser.»

Akkurat da kom en ung, uniformert betjent inn i rommet. Han var andpusten og holdt en gjennomsiktig bevispose i hånden.

«Sjef,» sa han henvendt til Moberg. «Vi bestemte oss for å gjøre et finsøk i området rundt Skares bolig, basert på tipset om at han hadde blitt sett snikende der. I hekken bak huset… fant vi dette.»

Han la posen på bordet foran oss. Inni lå et tynt sølvkjede med et hjerteformet anheng. Det var skittent og hadde noen små kvister festet til seg, som om det hadde blitt revet av i hastverk og kastet.

Moberg stirret på posen. Så så han på meg. I blikket hans lå en blanding av triumf og sorg. «Få tak i Halvorsen-familien,» sa han til betjenten. «Vi må få dette identifisert.»

En time senere satt en knust Beate Halvorsen på et avhørsrom og stirret på et bilde av smykket. Tårene rant i stille strømmer nedover kinnene hennes. «Ja,» hvisket hun. «Det er Theas. Hun fikk det av oss til 18-årsdagen. Hun tok det aldri av seg.»

For Moberg var det spikeren i kista. For meg føltes det som et teaterstykke. Det var for perfekt. Det var nøyaktig det beviset man ville ha forventet å finne hvis man fulgte manuset til en dårlig kriminalfilm.

«Vi har ikke noe valg, Konrad,» sa Moberg da vi sto utenfor avhørsrommet. «Vi må hente ham inn.»

Jeg protesterte ikke lenger. Jeg visste det var nytteløst. Maskineriet var satt i gang. Å prøve å stoppe det nå ville være som å prøve å stanse et løpsk tog med bare hendene.

De hentet Emil Skare på arbeidsplassen hans, en liten IT-startup i Sandvika. To uniformerte betjenter gikk inn og hentet ham ut foran kollegaene hans. De la ham ikke i jern, men ydmykelsen var total. Da han ble ført inn på lensmannskontoret, var han ikke lenger bare en sørgende ung mann. Han var en mistenkt, og han bar vekten av det i hver eneste bevegelse. Fargen var borte fra ansiktet hans, og øynene flakket vilt omkring, fylt av en panisk vantro.

De plasserte ham i det samme, sterile rommet der Beate Halvorsen nettopp hadde sittet. Denne gangen var det jeg og Moberg som gikk inn.

«Emil,» begynte Moberg, og la bevisposen med smykket på bordet mellom dem. «Kan du forklare hvordan dette havnet i hekken din?»

Emil stirret på smykket. Jeg så hvordan han gjenkjente det. Jeg så sjokket, og deretter den langsomme, grufulle erkjennelsen av hva dette betydde.

«Det er Theas,» hvisket han. «Hva… hvordan…?» Han så opp på oss, og desperasjonen i blikket hans var nesten fysisk vond å se på. «Jeg har ikke sett det der før. Jeg vet ikke hvordan det har kommet dit. Noen må ha lagt det der!»

«Hvem skulle ha gjort det, Emil?» spurte Moberg, og stemmen hans var hard, upersonlig. Han var ikke lenger en medfølende lensmann. Han var en anklager. «Hvem andre enn deg hadde et motiv for å skade Thea? Du tålte ikke at hun gjorde det slutt. Du oppsøkte henne. Du kranglet med henne.»

«Jeg elsket henne!» ropte Emil, og slo neven i bordet så posen med smykket hoppet. «Ja, jeg var sint! Jeg var knust! Men jeg ville aldri, aldri ha skadet henne! Aldri!»

«Men du var utenfor huset hennes om natten,» fortsatte Moberg, og la frem det anonyme tipset som om det var et etablert faktum.

«Nei! Det er løgn! Jeg har ikke vært på Nesøya siden den dagen faren hennes kastet meg ut. Hvem sier dette? Hvem sprer disse løgnene?»

Han så fra Moberg til meg. Øynene hans tryglet om hjelp. Jeg møtte blikket hans. Jeg så ingen skyld der, bare en avgrunn av forvirring og frykt. Han var en guttunge fanget i et mareritt han ikke forsto.

«Den natten hun døde, Emil,» sa jeg, og stemmen min var roligere enn Mobergs. «Du sa du kodet. Kan du bevise det? Finnes det logger? Noe som kan tidsstemple aktiviteten din?»

Et lite glimt av håp tentes i øynene hans. «Ja! Ja, selvfølgelig. På serveren. Man kan se når jeg sjekket inn koden. Når jeg kompilerte. Alt er logget!»

Moberg så på meg med et skeptisk blikk, men nikket til en tekniker som sto utenfor. De ville sjekke det. Det var en mulighet, et halmstrå.

Men mens teknikerne jobbet, fortsatte avhøret. Moberg presset på, sirklet inn, la frem bevisene som et uomtvistelig faktum. Det anonyme tipset. Krangelen. Smykket. Motiv, mulighet, og nå, et fysisk bevis. For hver setning så jeg Emil bli mindre, mer kuet. Håpet forsvant, og ble erstattet av den totale håpløsheten til en som innser at ingen tror på ham.

Etter en time kom teknikeren tilbake og stakk hodet inn. Han så på Moberg og ristet nesten umerkelig på hodet.

«Loggene viser aktivitet frem til klokken 03:47,» sa han. «Men det er ingen aktivitet mellom da og klokken 08:15. Det er et vindu på over fire timer.»

Mer enn nok tid til å kjøre til Nesøya, begå et drap og kjøre tilbake.

Emil’ siste halmstrå smuldret opp til støv. Han sank sammen i stolen, som om ryggraden hans hadde gitt etter. Han sa ingenting mer. Han bare stirret på det lille sølvhjertet i posen på bordet, et symbol på kjærlighet som nå var blitt et symbol på hans skyld.

Jeg forlot avhørsrommet. Jeg trengte luft. Jeg gikk ut i den kalde høstdagen og så opp på den grå himmelen. Moberg hadde sin mann. Avisene hadde sin historie. Øya hadde sin syndebukk. Alt falt på plass.

Men jeg kjente det i magen. Den samme, sure følelsen som i Malin-saken. Følelsen av en historie som er for enkel, for ryddig. Smykket i hekken var ikke et bevis. Det var et scene-objekt, plassert der av en regissør med en iskalde sans for dramaturgi. Og mens alle stirret på den stakkars gutten som hadde blitt tildelt hovedrollen, sto regissøren selv et sted i kulissene, usett og fornøyd, og betraktet sitt eget, perfekte verk.
