## Aall-løypa og tennisboblen

Det finnes steder som for alltid blir merket av en hendelse. De blir tause monumenter over et øyeblikk da alt ble forandret. Aall-løypa var i ferd med å bli et slikt sted. Før var den bare en 500-meter lang sløyfe av myk flis og hardpakket jord i skogen som omkranset Vendla barnehage – en arena for helse, lek og naboprat. Nå lå den der som et åpent sår i øyas bevissthet, et sted man hastet forbi med senket blikk.

Jeg dro dit i grålysningen, samme tidspunkt som Thea Halvorsen hadde startet sin siste løpetur. Luften var bitende kald og fylt av den fuktige, metalliske lukten av høst. Fra Idrettsparken nedenfor hørte jeg den ensomme, rytmiske lyden av en tennisball som ble slått mot en vegg utenfor tennisboblen – en tidlig morgenentusiast som trente server. Lyden var hul og regelmessig, som et hjerteslag. Et mekanisk hjerte for et sted som hadde mistet sitt eget.

Jeg parkerte bilen og begynte å gå. Ikke som en etterforsker, men som en løper. Jeg prøvde å finne Theas rytme, se det hun så. Løypa var vakker, selv i det svake lyset. Høye furutrær dannet et tak over stien, og bakken var dekket av et teppe av fargerikt løv. Den var designet for å gi en følelse av trygghet, av å være i naturen, men samtidig bare et steinkast fra sivilisasjonen. Her og der sto enkle trebenker, donert av lokale bedrifter. Små skilt minnet turgåere om å holde hunden i bånd. Det var et stykke kuratert, ufarlig villmark.

Det var nettopp denne tryggheten som gjorde stedet så perfekt for en jeger. Offeret senker guarden. Rutinene er faste. Omgivelsene er kjente. Det var ikke et sted for et affektdrap. En sjalu eks-kjæreste som Emil ville ha konfrontert henne hjemme, kranglet med henne på parkeringsplassen utenfor Kiwi. Han ville ha skapt en scene. Dette var noe annet. Dette var planlagt. Dette var en felle.

Jeg fortsatte forbi Vendla barnehage, som lå mørk og stille, og nærmet meg svingen. Her flatet løypa ut, og til venstre åpnet skogen seg litt opp og avslørte en slak skråning ned mot baksiden av tennisboblen. Bygningen lå som en stor, hvit boks, lavere i terrenget. Mellom løypa og hallen var det et tjern av buskas, småtrær og høyt gress. Et ingenmannsland.

Ifølge Ida var det her, i denne svingen, at Thea hadde sett skyggen.

Jeg forlot den myke flisen på stien og beveget meg inn i krattet. Grener pisket mot jakken min. Bakken var myk og gjørmete her inne. Det var her den virkelige skogen begynte. Jeg beveget meg nedover skråningen, mot baksiden av hallen, og snudde meg.

Pusten stoppet i halsen på meg.

Herfra var utsikten perfekt. Jeg så hele den lange strekningen av Aall-løypa som ledet frem til svingen. En løper ville være synlig i nesten tretti sekunder før de nådde dette punktet. Man ville se dem komme, høre de taktfaste skrittene deres. Og man ville selv være fullstendig usynlig, skjult av et forheng av løv og skygger. Det var et rovdyrs utsiktspunkt.

Jeg ble stående lenge. Jeg tenkte på Malin-saken. Den gnagende følelsen av å ha oversett noe fundamentalt. Den gangen hadde alle, inkludert meg i starten, blitt blendet av den åpenbare fortellingen om sjalusi. Vi hadde en mistenkt som passet profilen, og vi sluttet å lete etter andre fortellinger. Denne gangen skulle jeg ikke la meg blende. Emil var kanskje en hissig, ung mann med et knust hjerte, men hadde han den iskalde tålmodigheten til å stå her? Time etter time, dag etter dag, og vente? Jeg tvilte.

Jeg begynte min egen, møysommelige undersøkelse av området. Kriminalteknikerne hadde vært her, selvfølgelig. De hadde finkjemmet området for fotavtrykk, fibre, DNA. Men de lette etter spor fra en kamp, etter bevis. Jeg lette etter en anomali. En feil i mønsteret.

Jeg gikk ned på kne i den fuktige jorden. Lukten av råte og vått løv fylte neseborene mine. Jeg ignorerte de åpenbare tingene – en rusten boks, et gammelt sigarettfilter. Jeg lot fingrene gli over bakken, kjente på teksturen. Mørk, fet skogsjord, blandet med nedbrutte barnåler. Jeg beveget meg systematisk i en spiral utover fra det punktet jeg antok at morderen hadde stått.

Det var da jeg kjente den. En liten, skarp kant mot fingerputen. Jeg grov den forsiktig frem fra gjørmen. Det var en stein. Ikke en vanlig, avrundet rullestein fra skogbunnen. Denne var liten, nesten kritthvit, og hadde skarpe, kunstige kanter. Som en bit knust marmor eller en type dekorativ hagesingel. Den var plettfri, bortsett fra gjørmen jeg nå tørket av. Den hørte ikke hjemme her. I denne mørke, organiske skogbunnen var den like malplassert som en diamant i en grøtbolle.

Jeg holdt den lille, hvite steinen i håndflaten. Den var kald og hard. Hvor kom den fra? Kunne den ha blitt med i mønsteret under en sko? En sko som tilhørte en person som omgikk seg med velstelte, sterile overflater? En person med en manisk velholdt hage fylt med hvit, dekorativ singel? Det var en tynn tråd, nesten latterlig tynn. Men det var en tråd som ikke ledet til Emil' rotete rekkehusleilighet i Slependen.

«Finner du noe interessant?»

Stemmen fikk meg til å fare sammen. Jeg snudde meg brått. En godt trent mann sto i kanten av skogholtet, ved svingen ovenfor tennisboblen. Han holdt en rive i den ene hånden og så på meg med et nysgjerrig, og vennlig blikk.

«Jeg forstyrrer kanskje?» sa jeg og reiste meg.

«Neida,» sa mannen og smilte. «Bare lurte på hva en pen mann i frakk gjorde på knærne i gjørma mi. Jeg er Svendsen. Vaktmesteren her.»

«Juul,» sa jeg. «Jeg bistår politiet.»

Svendsen nikket langsomt. «Tenkte meg det. Forferdelig, det som skjedde. Stakkars jente. Hele øya er snudd på hodet.» Han lente seg mot riven. «Lettere dere etter noe spesielt her bak?»

«Vi prøver å kartlegge bevegelsene hennes. Og andres. Så du noe uvanlig den morgenen?»

«Uvanlig?» Han lo en tørr, rusten latter. «Sønn, jeg har drevet på her i tretti år. Jeg har sett alt. Denne baksiden her…» Han pekte med riven. «…den er ikke for folk. Folk holder seg på stien. Her bak kommer bare ungdom som skal ta seg en røyk, eller en stakkar som må slå lens etter for mange pils på klubbhuset. Ingen har noe ærend her i grålysningen.»

«Ingen?» spurte jeg.

Svendsen klødde seg i skjegget. «Vel… Det var jo han karen. For noen uker siden. Så ham et par ganger da jeg kom på jobb. Sto rett der du står nå.»

Jeg kjente pulsen stige. «En kar? Hvordan så han ut?»

«Vanskelig å si. Var et stykke unna. Men han var høy. Og han sto helt stille. Som en jævla statue. Det var det som var så rart. Stirret bare opp mot løypa. Første gangen tenkte jeg ikke over det. Andre gangen lurte jeg på hva i helvete han drev med.»

«Husker du hva han hadde på seg?»

«Noe mørkt. En pen frakk, tror jeg. Og pene sko. Det husker jeg at jeg tenkte på. Hvem i all verden står i gjørma her bak med nypussede sko? Helt meningsløst.»

Nypussede sko. En pen frakk. En mann som sto som en statue og observerte. Bildet stemte perfekt med det Geir, bussjåføren, hadde beskrevet. Med det jeg selv hadde forestilt meg. En mann som ikke passet inn. En anomali.

«Sa du noe til ham?» spurte jeg.

«Nei. Tenkte det ikke var min sak. Han gjorde jo ingenting. Bare sto der. Da jeg kom ut igjen med søpla en halvtime senere, var han borte.» Svendsen myste mot meg. «Tror dere det var ham?»

«Det er det vi prøver å finne ut av,» sa jeg.

Jeg takket Svendsen og gikk tilbake mot bilen. I hånden min klemte jeg om den lille, hvite steinen. Den føltes plutselig tyngre. Det var ikke lenger bare en stein. Det var et bevis. Et bevis på at en mann som verdsatte orden og renslighet, en mann i pene sko, hadde stått på dette gjørmete, bortgjemte stedet og ventet.

Jeg hadde ikke et ansikt ennå. Ikke et navn. Men for første gang følte jeg at jeg visste hvem jeg jaktet på. Jeg jaktet ikke på en sjalu guttunge. Jeg jaktet på en statue. En plettfri, tålmodig statue som hadde trådt ned fra sin pidestall for å fjerne en forstyrrelse, og som i prosessen hadde etterlatt seg ett eneste, lite fragment av sin egen, sterile verden.