## Møtet på bussen

Nederlaget hos Moberg etterlot en besk smak i munnen, men det tente også en ny, farligere gnist i meg. Hvis systemet nektet å se, måtte jeg tvinge det til å åpne øynene. Og den eneste måten å gjøre det på, var å slutte å sirkle rundt Harald Holmen som en forsiktig satellitt. Jeg måtte krysse banen hans. Jeg måtte skape en forstyrrelse i hans perfekte, lille univers som var så tydelig at selv Moberg ikke kunne ignorere den.

Planen var enkel, og nettopp derfor livsfarlig. Jeg skulle iscenesette et tilfeldig møte.

Dagen etter, presis klokken 09:25, sto jeg på busstoppet ved Søndre vei. Jeg var kledd i nøytrale turklær, med en liten ryggsekk over skulderen, som om jeg var en hvilken som helst pensjonist på vei til en forfriskende tur på Brønnøya eller fastlandet. Jeg hadde studert Haralds rutine lenge nok til å vite at han ville være her om få minutter for å ta 09:30-bussen.

Hjertet mitt hamret hardere enn det hadde gjort på flere år. Dette var ikke som å observere fra en trygg avstand. Dette var å gå frivillig inn i løvens hule. Jeg var ikke lenger jegeren. Jeg var agnet.

Som et urverk kom han gående nedover veien. Den ranke holdningen, den mørke frakken, det uttrykksløse ansiktet. Han så meg, og jeg så et nesten umulig å spore, lite rykk i ansiktsmusklene hans. Et mikrosekunds anerkjennelse, før masken var på plass igjen. Han visste nøyaktig hvem jeg var. Hans vink fra hagen hadde bekreftet det. Men han lot ikke som noe. Han stilte seg et par meter fra meg på bussholdeplassen, så ut mot veien og ventet.

Den grønne 265-bussen kom svingende rundt svingen. Dørene åpnet seg med et hydraulisk sukk. Harald gikk på først, tappet kortet sitt, og fant seg et sete alene, midt i bussen. Jeg fulgte etter, betalte med kontanter for å virke mer tilfeldig, og satte meg på setet på tvers av midtgangen, ett hakk bak ham. Nært nok til å snakke, men ikke så nært at det virket påtrengende.

Bussen begynte å rulle. Jeg kjente blikket hans i sidesynet, et kort, kalkulerende sveip, før han igjen fokuserte på veien foran seg. Stillheten mellom oss var elektrisk. For de andre passasjerene – en mor med en barnevogn, et par tenåringer med hodetelefoner, en eldre dame med en handletralle – var vi bare to anonyme menn. Men i vår lille boble pågikk en usynlig, intens duell.

Jeg ventet til bussen hadde passert Otto Blehrs vei, Kiwi-stoppet, før jeg gjorde mitt trekk.

«For en nydelig høstdag,» sa jeg, med en stemme jeg håpet hørtes avslappet og vennlig ut. «Fint å komme seg litt ut.»

Han snudde hodet sakte mot meg. Øynene hans var bemerkelsesverdige. De var lyse, nesten fargeløse, og fullstendig blottet for varme. Å se inn i dem var som å se utover et islagt vann. Man visste at det var et dypt, mørkt vann der nede, men overflaten var frossen og ugjennomtrengelig.

«Ja,» sa han. Stemmen hans var like flat og uten farge som blikket. «Det er det.»

Han snudde seg vekk igjen, et tydelig signal om at samtalen var over. Men jeg var ikke ferdig.

«Jeg er ganske ny her på øya,» løy jeg. «Eller, jeg har bodd her et par år, men føler meg fortsatt som en nybegynner. Prøver å lære meg alle turstiene.»

Denne gangen tok det lenger tid før han snudde seg. Han vurderte meg. Analyserte ordene mine, lette etter den skjulte meningen.

«Det er mange fine stier,» sa han til slutt. Kort. Avvisende.

«Ja, jeg har hørt det,» fortsatte jeg, og nå nærmet jeg meg kjernen. «Men det er litt utrygt for tiden, er det ikke? Med det som skjedde nede på Hvamodden. Forferdelig historie.»

Jeg så nøye på ham. Ikke et eneste tegn. Ingen rykninger, ingen endring i pusten, ingen flakkende blikk. Han var en statue av kontroll.

«Ja,» sa han igjen, med nøyaktig samme, flate tonefall. «Forferdelig.»

Han var for god. En vanlig, uskyldig mann ville ha vist en eller annen reaksjon. Overraskelse, nysgjerrighet, medfølelse. Han viste ingenting. Det var som å snakke med en vegg. Jeg måtte prøve noe annet, noe mer personlig, noe som kunne trenge gjennom isen.

«Jeg tenker på den stakkars jenta,» sa jeg, og lot en tone av falsk sorg sive inn i stemmen. «Hun jobbet visst på Kiwi. Jeg handlet der sikkert et par ganger da hun var på jobb. Rart å tenke på. Man ser disse menneskene, smiler til dem, men man kjenner dem jo ikke. Ikke egentlig. De er bare en del av… mønsteret.»

Jeg brukte ordet bevisst. *Mønsteret*.

Og da skjedde det. For første gang så jeg noe i øynene hans. Det var ikke frykt. Det var ikke skyld. Det var et glimt av intellektuell interesse. Et nesten umulig å spore glimt av anerkjennelse. Som om jeg, en simpel turgåer, tilfeldigvis hadde snublet over et ord fra hans eget, private vokabular.

«Ja,» sa han, og denne gangen var det en nesten umulig å spore endring i tonen. Den var ikke lenger bare avvisende. Den var… vurderende. «Alt er en del av et mønster. Noen forstår det. Andre gjør det ikke.»

Han snudde seg mot meg, fullt og helt denne gangen. Blikket hans var ikke lenger et islagt vann. Det var en skalpell. Det dissekerte meg.

«Noen ganger,» fortsatte han, og stemmen hans var lav, nesten en hvisking, slik at bare jeg kunne høre den over duringen fra bussen, «blir mønstre forstyrret. Av støy. Uforutsigbare variabler. Slike forstyrrelser må korrigeres. Hvis ikke, kollapser hele systemet.»

Jeg kjente hårene reise seg i nakken. Dette var ikke lenger en tilfeldig samtale om været. Dette var en tilståelse, pakket inn i en kald, abstrakt filosofi. Han snakket ikke *til* meg. Han snakket *gjennom* meg, til seg selv, til universet. Han forklarte sin logikk. Han rettferdiggjorde sin handling.

Bussen nærmet seg Nesøybrua. Jeg visste at jeg måtte avslutte samtalen, bryte kontakten før jeg avslørte for mye.

«Ja, ja, du sier noe der,» sa jeg og tvang frem en lett, litt dum latter. «Filosofi på morgenkvisten, det er ikke verst.» Jeg reiste meg. «Jeg tror jeg hopper av her. Fin tur videre til deg.»

Jeg gikk frem til døren uten å se meg tilbake, men jeg kjente blikket hans i ryggen. Det var et fysisk press, som en hånd som hvilte tungt på skulderen min. Da bussen stoppet på andre siden av broen, gikk jeg av og begynte å gå i en tilfeldig retning, som en hvilken som helst turgåer.

Først da jeg var ute av syne, stoppet jeg og lente meg mot et tre for å få igjen pusten. Hendene mine skalv. Jeg hadde stirret inn i avgrunnen, og avgrunnen hadde ikke bare stirret tilbake. Den hadde snakket til meg. Den hadde forklart sine regler.

Møtet hadde vært en suksess, men også en skremmende oppvåkning. Jeg hadde bekreftet mine mistanker utover enhver tvil. Men jeg hadde også gjort noe annet. Jeg hadde endret min status fra å være en passiv, irriterende observatør, til å bli en aktiv deltaker i hans verden. Jeg hadde vist ham at jeg forsto – eller i det minste ante – språket hans.

Jeg hadde ikke lenger bare å gjøre med en morder som gjemte seg. Jeg hadde å gjøre med en mann som nå visste at jeg visste. Og det gjorde meg til den neste, uforutsigbare variabelen i hans system. En variabel som, ifølge hans egen, iskalde logikk, måtte korrigeres.
