## Et frø av tvil

Dagen etter min nattlige ekspedisjon i Harald Holmens søppelkasse, kjørte jeg til lensmannskontoret i Asker med en følelse som grenset til overmot. I en liten pappeske på passasjersetet lå mine funn, mine skitne, hardt tilkjempede trofeer: kvitteringen for dekorsingelen, den utrevne siden om sikkerhetssystemer, og den lille, anonyme klorinflasken, alt pent forseglet i separate bevisposer jeg hadde fra min gamle tid. Jeg følte meg som en ung etterforsker igjen, på vei for å presentere et gjennombrudd for sjefen.

Virkeligheten som møtte meg, var en bøtte med iskaldt vann.

Lensmannskontoret var preget av en ny, avslappet atmosfære. Den anspente, hektiske energien fra de første dagene var borte. Betjentene smilte, pratet om fotball og helgeplaner. Saken var «løst». Monsteret var fanget. Nå var det bare papirarbeid igjen.

Jeg fant Moberg på kontoret sitt, fordypet i en bunke dokumenter. Han så opp da jeg kom inn, og smilet hans stivnet da han så esken i hendene mine.

«Konrad,» sa han, og sukket som om jeg var en problematisk slektning han ikke ble kvitt. «Jeg håpet jeg slapp å se deg her i dag.»

«Jeg har funnet noe,» sa jeg og satte esken på pulten hans med et lite, demonstrativt dunk. «Noe du bør se på.»

Han så på meg, så på esken, og lente seg tilbake i stolen med armene i kors. Det var en kroppsholdning som skrek: «Jeg er ikke interessert.»

«Hva er det nå da?» spurte han trett. «Har du funnet en mistenkelig hagesaks? Et løvblad som ligger feil vei?»

Jeg ignorerte sarkasmen. Systematisk tok jeg ut posene, én etter én, og la dem på pulten foran ham. Først kvitteringen.

«Dette er en kvittering for kjøp av ‘Edelhvit Dekorsingel’,» forklarte jeg. «Kjøpt av Harald Holmen for to måneder siden. Det er nøyaktig samme, sjeldne type stein som den jeg fant i gjørma bak tennisboblen.»

Moberg kikket på den uten å ta i den. «Tilfeldig. Hele Nesøya er full av fancy hager og stein. Det beviser ingenting.»

Jeg tok frem den utrevne siden fra katalogen. «Dette fant jeg også. En annonse for et avansert sikkerhetssystem. Legg merke til setningen han har ringet rundt. Den handler om hvordan man kan slå av systemet uten å etterlate digitale spor.»

«Så mannen er sikkerhetsbevisst,» sa Moberg og viftet det bort. «Etter det som skjedde, er det vel ikke så rart om folk tenker på alarm.»

Til slutt la jeg den lille glassflasken på pulten. «Og denne. En tom flaske, sannsynligvis klorin eller et annet sterkt rengjøringsmiddel, med etiketten systematisk revet av. Funnet i restavfallet hans.»

Det var her Moberg endret holdning. Irritasjonen ble erstattet av en skarp, offisiell tone. «Vent litt,» sa han og lente seg frem. «Hvor nøyaktig fant du disse tingene, Konrad?»

«I søppelkassen hans,» sa jeg rolig.

Mobergs ansikt ble mørkt. «Du gikk gjennom søppelet hans? Uten en ordre? Uten tillatelse? Vet du hva du har gjort? Du har skaffet bevis på ulovlig vis! Selv om det hadde ligget en signert tilståelse i den dunken, er den verdiløs i en rettssal. Frukt fra et forgiftet tre, Konrad. Det lærte du vel på politiskolen?»

Han hadde rett, selvfølgelig. Jeg visste det. Men jeg hadde håpet at vekten av funnene ville overskygge måten de ble funnet på.

«Jeg er pensjonist, Moberg,» sa jeg. «Jeg er en bekymret borger som fant noe mistenkelig i en offentlig tilgjengelig søppelkasse. Det er en gråsone.»

«Det er ikke en gråsone, det er et lovbrudd!» sa han og reiste seg. Han begynte å gå frem og tilbake på det lille kontoret. «Jeg kan ikke bruke dette. Jeg kan ikke engang formelt registrere det. Hvis dette kommer ut, kan det ødelegge hele saken mot Skare. Forsvareren hans vil elske det. ‘Politiet ignorerer andre spor og trakasserer uskyldige naboer’. Ser du ikke det?»

«Jeg ser en uskyldig gutt som sitter i en celle, mens en metodisk jævel går fri!» ropte jeg, og mistet besinnelsen for første gang. «Jeg ser et fjell av indisier som peker mot én mann, en mann som passer profilen perfekt – den kalde, kontrollerte, observerende typen – ikke en forvirret, ulykkelig guttunge!»

«Jeg har en delvis tilståelse!» brølte Moberg tilbake, og slo neven i pulten. «Jeg har et motiv, og jeg har et teknisk bevis som binder ham til offeret! Hva har du? En stein, en reklame og en tom flaske! Det er ingenting, Konrad! Ingenting!»

Vi sto og stirret på hverandre, to gamle okser låst i en kamp. Luften i rommet var tykk av frustrasjon. Jeg visste at jeg ikke kom til å vinne denne kampen. Ikke i dag. Ikke her. Systemet hadde funnet sin løsning, og det ville forsvare den løsningen med nebb og klør.

Jeg senket stemmen. «Ok,» sa jeg, roligere nå. «Glem hvordan jeg fant det. Bare se på hva det er. Se på mønsteret. En mann som er besatt av renhet og orden. En mann som kjøper en spesiell type stein som matcher et funn på åstedet. En mann som er opptatt av å ikke etterlate digitale spor. En mann som kvitter seg med en tom klorinflaske på en mistenkelig måte. Ser du virkelig ingenting her?»

Moberg stoppet opp. Han så ned på de små posene på pulten sin. Raseriet var borte, erstattet av en dyp tretthet. Jeg kunne se det på ham. Den lille flikken av tvil jeg hadde håpet på å plante. Han ville aldri innrømme det, men jeg så den i øynene hans. Han var en god politimann, Moberg. Han var bare fanget av systemets logikk, av presset for å levere et resultat.

«Jeg kan ikke gjøre noe, Konrad,» sa han lavt, og tonen hans var nesten unnskyldende. «Ikke offisielt. Hendene mine er bundet. Saken mot Emil Skare er for sterk.»

«Jeg ber deg ikke om å henlegge saken,» sa jeg. «Jeg ber deg om å holde en dør på gløtt. I ditt eget hode. Ikke lukk den helt. Vær så snill.»

Han svarte ikke. Han bare så på meg med et uutgrunnelig blikk.

Jeg samlet sammen de verdiløse bevisene mine og la dem tilbake i esken. Det var et nederlag. Men det var ikke et totalt nederlag. Jeg hadde ikke overbevist ham, men jeg hadde forstyrret ham. Jeg hadde plantet et lite, irriterende frø av tvil i den ellers så velordnede A4-permen som var saken mot Emil Skare.

«Én siste ting,» sa jeg da jeg sto i døren. «Theas kollega. Ida. Hun fortalte meg om en episode. Om Holmen som kommenterte leiren Thea hadde under neglene. Han kalte det ‘urenheter’. Det skremte henne. Virkelig skremte henne.»

Jeg lot ordene henge i luften før jeg lukket døren bak meg.

Jeg visste at Moberg ikke kom til å glemme den detaljen. Det var den typen psykologisk anomali som en god etterforsker ikke klarer å riste av seg. Det var ikke et bevis man kunne legge i en pose, men det var et bevis likevel. Et bevis på at det fantes en annen, mørkere historie som ennå ikke var blitt fortalt.

Frøet var sådd. Nå måtte jeg bare finne en måte å få det til å spire på. Og jeg innså at jeg ikke kunne gjøre det ved å overbevise politiet. Jeg måtte eskalere. Jeg måtte tvinge Harald Holmen ut av skyggene og inn i lyset.
