## Øyas nye virkelighet

Vinteren festet et forsiktig grep om Nesøya. Den første nattefrosten la et tynt, hvitt teppe over de brune plenene, og den lave desembersolen kastet et blekt, nesten unnskyldende lys over landskapet. Lyden av øya endret seg også. Barnelatteren fra strendene og idrettsparken var for lengst stilnet, erstattet av den hule lyden av vinden som suste i de nakne trekronene og den jevne skrapingen av is fra bilruter om morgenen.

Jeg hadde funnet en ny rutine. En stille, reflekterende rutine. Jeg gikk de samme turene som før, men nå uten den brennende følelsen av å være på jakt. Jeg var bare en observatør igjen, men det jeg observerte var ikke lenger en morder, men etterdønningene av hans verk.

Budstikkas siste store oppslag om saken hadde kommet for flere uker siden. Et bilde av Emil Skare på vei inn i en taxi på Gardermoen, med en overskrift om at han hadde forlatt landet for å «starte på nytt». Et bilde av et «TIL SALGS»-skilt foran den hvite villaen på Vendla. Et lite intervju med en psykolog som snakket om «kollektivt traume i små samfunn». Så hadde nyhetssyklusen beveget seg videre. En ny brann, en ny politisk skandale, en ny kjendis-skilsmisse. Verden utenfor hadde gått videre.

Men her, på øya, hang historien igjen i luften, like vedvarende som frostrøyken på en kald morgen.

Jeg så det i de små tingene. På Kiwi – nå bare «butikken» i mine tanker – var stemningen forandret. Før hadde det vært en uformell møteplass, fylt av lettbent prat og latter. Nå var samtalene mer dempede. Folk var fortsatt høflige, men det var en ny, nesten umerkelig avstand mellom dem. Man så det i måten de unngikk å se for lenge på hverandre, som om de var redde for å oppdage en skjult sprekk i naboens fasade. Den nye, unge jenta i kassa var effektiv og smilte profesjonelt, men ingen spurte henne om personlige ting. Ingen ville lenger at kassedamen skulle være mer enn bare en kassedame.

En dag gikk jeg forbi Søndre vei 22. Huset til Harald Holmen. Det var blitt forseglet og tømt, og sto nå som et taust, grått monument over det som hadde skjedd. Hekken var begynt å bli litt ujevn i kantene. Et par løvblader hadde fått lov til å ligge på den kritthvite singelen. Naturen var i ferd med å viske ut hans maniske orden. Jeg lurte på hvem som noensinne ville våge å bo der igjen. Huset var ikke lenger bare et hus. Det var blitt en del av øyas mørke mytologi, et sted man ville peke på og hviske historier om til kommende generasjoner.

Jeg endte ofte turene mine nede ved Hvamodden. Stranden var øde og forblåst. Vinterstormene hadde vasket den ren for alle spor, men ikke for minner. Jeg gikk ut på de ruglete knausene, der vinden var på sitt sterkeste, og så utover det opprørte, blygrå vannet.

En dag, da jeg sto der, kom Torbjørn Falk gående mot meg, på vei tilbake fra sitt daglige, iskalde bad. Han hadde et håndkle rundt skuldrene, og huden hans var rød av kulden, men han smilte.

«Det renser sjelen,» sa han, mer som en konstatering enn en hilsen. Han stilte seg ved siden av meg. Vi så utover fjorden sammen.

«De glemmer fort,» sa han etter en stund. «Folk, altså. De vil glemme. Det er en overlevelsesmekanisme. De vil fylle stillheten med juleforberedelser og prat om strømpriser. Snart vil det som skjedde her, bare være en vond drøm de helst ikke vil snakke om.»

«Tror du det er mulig å glemme?» spurte jeg.

Han ristet på hodet. «Nei. Ikke helt. Det er som med havet. Selv på den roligste dag, vet du hva som skjuler seg i dypet. Du vet hvilke krefter som finnes der nede. Du ser kanskje ikke dragsuget, men du vet at det er der.» Han sparket i en islagt stein. «Denne øya vil aldri bli helt den samme. Den uskylden, den selvsikre troen på at vi var annerledes… den er borte. Og det er kanskje ikke bare en dårlig ting.»

Han så på meg. «Hva med deg, da? Nå som jakten er over. Finner du den freden du lette etter?»

Spørsmålet hang i den kalde luften. Fant jeg fred? Nei. Jeg hadde funnet en slags oppreisning. En bekreftelse. Men fred var noe annet. Fred var fraværet av monstre, og jeg visste nå bedre enn noensinne at monstrene aldri forsvinner. De bare skifter form.

«Jeg vet ikke,» sa jeg ærlig.

Torbjørn nikket, som om det var det svaret han hadde forventet. «Vel, havet er her fortsatt,» sa han. «Det er en start.»

Han klappet meg på skulderen og gikk, en hardfør, gammel mann som fant sin trøst i naturens kalde, ærlige favntak.

Jeg ble stående. Han hadde rett. Havet var her. Øya var her. Arrene var her. Og jeg var her. Vi måtte alle finne en måte å leve med de merkene vi hadde fått. Glemme var umulig. Men å leve videre, med vissheten om dypet under den rolige overflaten, det var kanskje den eneste formen for fred som fantes.
