## Systemets selvransakelse

Lensmannskontoret i Asker var ikke lenger et sted preget av avslappet seiersrus. Det var blitt en festning under beleiring. Utenfor sto en liten klynge av journalister, som gribber som ventet på at et bytte skulle vise tegn til svakhet. Kjersti Madsen og Budstikka ledet an, nå ikke lenger som politiets allierte, men som deres fremste kritiker. Overskriftene handlet ikke lenger om monsteret på Nesøya, men om «Justisskandalen i Asker» og «Hvordan politiet sviktet».

Inne i festningen var stemningen like dyster. Politimester Iversen hadde kommet fra sentralen og overtatt kommandoen personlig. Hennes tilstedeværelse var som et lavtrykk som fikk alle til å senke stemmen og gå med raskere skritt.

Hun hadde tilkalt meg til kontoret som nå var hennes midlertidige kommandosentral. Moberg satt i en stol i hjørnet, taus og grå i ansiktet. Han så ut som en mann som hadde mistet fotfestet og ikke visste hvor han skulle lande.

«Vi har et problem, Juul,» sa Iversen uten innledning. Hun pekte på en bunke med avhørsrapporter på pulten sin. «Harald Holmen er taus som graven. Forsvareren hans vil kjøre på utilregnelighet. Han bygger en sak om at Holmen er en forvirret, psykisk syk mann som ikke forstår hva han har gjort. Uten en tilståelse, uten et klart motiv som juryen kan forstå, kan vi risikere at han ender på en institusjon i noen få år, i stedet for i fengsel på livstid.»

«Han er ikke gal,» sa jeg. «Han er en av de mest rasjonelle personene jeg noensinne har møtt. Hans logikk er bare ikke som vår.»

«Bevis det for meg,» sa Iversen og så meg rett i øynene. «Vi har skisseboken. Vi har den vage forbindelsen fra fotografiet. Men det er ikke nok. Vi mangler *hvorfor*. Hvorfor denne intense, personlige besettelsen av Halvorsen-familien? Hvorfor Nesøya? Hva er den underliggende historien som kan overbevise en jury om at dette var et overlagt, planlagt drap, ikke en gal manns innfall?»

Hun trengte ikke å si det rett ut. Vi visste begge hvor svaret lå.

«Jeg må snakke med Aksel Halvorsen igjen,» sa jeg. «Og denne gangen må han fortelle alt.»

«Han nekter,» sa Moberg fra hjørnet, hans første ord i møtet. «Han har forskanset seg på Vendla med advokaten sin. Sier han har fortalt alt han vet og at han ikke vil bli forstyrret i sin sorg.»

«Sorg er et privilegium han ikke har gjort seg fortjent til ennå,» sa Iversen med is i stemmen. Hun snudde seg mot meg. «Få ham til å snakke, Konrad. Jeg gir deg den autoriteten du trenger. Bruk det du må. Vi trenger den siste brikken.»

Da jeg kjørte ut til Vendla for siste gang, følte jeg ingen sympati. Bare en kald, kirurgisk nødvendighet. Den hvite, sterile villaen virket mer som et mausoleum enn noensinne, et monument over en manns ego.

Aksel Halvorsens advokat møtte meg i døren, en glatt mann i en skreddersydd dress som umiddelbart begynte å snakke om klientens helse og behov for ro.

Jeg ignorerte ham. «Jeg er her på vegne av politimesteren,» sa jeg høyt nok til at Aksel, som sto i stuen bak ham, kunne høre det. «Vi etterforsker nå din rolle i hendelsene som ledet opp til drapet på din datter. Du kan snakke med meg nå, eller så kan du forklare deg i et formelt avhør på stasjonen. Ditt valg.»

Det var en bløff, men den virket. Advokaten protesterte, men Aksel hevet en hånd. Han var blek, men den gamle arrogansen var der fortsatt, som et siste, tynt skall.

«La ham komme inn, Johan,» sa han.

Vi sto i den samme, kalde stuen der jeg hadde overbrakt dødsbudskapet. Utsikten over fjorden var like fantastisk og likegyldig som alltid.

«Jeg har fortalt dere alt,» sa Aksel.

«Nei,» sa jeg. «Du har fortalt oss en nøye redigert versjon av sannheten.» Jeg la ikke frem fotografiet ennå. Jeg ville la ham vikle seg inn i sitt eget nett først.

«Du kjente Harald Holmen,» sa jeg. Det var ikke et spørsmål.

Aksel nølte bare et brøkdels sekund. «Navnet virket vagt kjent. En fyr fra studietiden. Det er over tretti år siden. Man kan ikke huske alle.»

«Ikke alle, nei,» sa jeg. «Men man husker kanskje den man stjal fremtiden fra?»

Fargen forsvant fra ansiktet hans. Advokaten tok et skritt frem. «Min klient trenger ikke å svare på slike insinuasjoner…»

«Det var ikke en insinuasjon,» sa jeg, og nå la jeg det gamle fotografiet på det minimalistiske glassbordet mellom oss. «Det er et faktum. Thea fant dette bildet. Hun så ringen på fingeren til mannen som forfulgte henne. Hun kjente den igjen. Hun forsto at det var en forbindelse. Hun prøvde å advare deg, Aksel. Men du ville ikke høre. Hvorfor? Fordi du var redd for at denne gamle, skitne historien skulle komme frem?»

Aksel Halvorsen stirret på fotografiet. På sitt eget, unge, selvsikre ansikt. På den spinkle, alvorlige gutten i bakgrunnen. Og så brøt skallet. For første gang så jeg ikke en forretningsmann eller en patriark. Jeg så en gammel, redd mann, konfrontert med sitt livs største svik.

«Det var en spøk,» hvisket han. Stemmen var tynn og sprukken. «Vi var bare gutter. Dumme, arrogante gutter med for mye penger og for lite konsekvenstenking.»

«Fortell meg om spøken,» sa jeg, og stemmen min var hard og uten nåde.

Og så kom det. Hele den stygge, usminkede historien. Om den briljante, men fattige arkivarstudenten Harald Holmen, som de kalte «Spøkelset» fordi han var så stille og usynlig. Om misunnelsen deres over talentet hans. Om den utspekulerte planen. Tyveriet av den prisvinnende oppgaven var bare en del av det. Ydmykelsen foran jenta han likte, var den andre. De hadde ikke bare ledd av ham. De hadde filmet det. En av guttene hadde et tidlig videokamera. De hadde vist filmen på en studentfest. De hadde ødelagt ham, systematisk og med glede.

«Vi trodde ikke…» begynte Aksel.

«Dere tenkte ikke i det hele tatt!» tordnet jeg. «Dere ødela et menneske for deres egen, simple forlystelse! Og da spøkelset fra fortiden din dukket opp igjen, da datteren din kom til deg, livredd, og beskrev ham, hva gjorde du? Du avfeide henne! Du kalte henne paranoid! Du beskyttet ikke henne, du beskyttet din egen, skitne hemmelighet!»

Han sank ned i den dyre designersofaen sin, et knust menneske. Advokaten sto tyst og så ned i gulvet.

«Jeg visste ikke at det var ham,» mumlet Aksel. «Jeg sverger. Jeg ville ikke tro det. Jeg fortrengte det. Tanken på at min fortid kunne komme tilbake og… og ta henne… den var for utenkelig.»

Men vi visste begge at det var en løgn han fortalte seg selv. Han hadde visst det, innerst inne. Han hadde kjent igjen beskrivelsen, men hadde valgt fornektelsen, fordi sannheten var for monstrøs å bære. Hans handlinger for tretti år siden hadde satt i gang en kjedereaksjon som endte med at datteren hans lå død i sanden på Hvamodden.

Jeg tok fotografiet fra bordet. Jeg hadde fått det jeg trengte. Motivet var ikke lenger bare Harald Holmens forvridde logikk. Motivet var hevn. En tretti år gammel hevn som hadde ventet på det perfekte øyeblikket, den perfekte stedfortrederen for å ramme Aksel Halvorsen der det gjorde mest vondt. Harald hadde ikke drept Thea for å korrigere henne. Han hadde drept henne for å straffe faren.

Da jeg forlot huset, følte jeg ingen tilfredsstillelse. Bare en bunnløs avsky. Saken hadde ikke bare ett monster. Den hadde to. Det ene satt i en fengselscelle. Det andre satt igjen i en hvit villa på Vendla, for alltid fanget i et fengsel av sin egen skyld.
