## En fri mann

Frihet har en lyd. For Emil Skare var det ikke lyden av jubel eller fanfarer. Det var den tunge, metalliske lyden av en celledør som ble låst opp, etterfulgt av den spinkle, nesten uvirkelige lyden av hans egne, utslitte joggesko mot polert linoleum i en endeløs korridor. Frihet luktet ikke friskt gress og salt sjø. Den luktet innestengt, av papirarbeid og den svake eimen av billig kaffe fra en automat.

Thomas Helland møtte ham ved utgangen, klappet ham på skulderen og sa at «rettferdigheten hadde seiret». Men Emil følte seg ikke seirende. Han følte seg naken. Utstilt. Da han kom ut i den skarpe høstluften, myste han mot dagslyset som om han kom fra en lang tid i en gruve. Verden utenfor hadde fortsatt som før, men den var ikke lenger den samme. Eller kanskje det var han som ikke var den samme.

Jeg ventet på ham. Jeg hadde holdt meg i bakgrunnen, latt advokaten og foreldrene hans, som kom ilende med tårer og klemmer, ta seg av det første sjokket. Men jeg visste at jeg måtte snakke med ham. Ikke som etterforsker, ikke som redningsmann, men som det eneste andre mennesket som kanskje forsto en brøkdel av hva han hadde vært gjennom.

Jeg fant ham et par dager senere. Ikke hjemme i rekkehuset i Slependen, som nå var omringet av nysgjerrige naboer og en og annen pågående journalist. Han hadde søkt tilflukt hos en venn i en anonym blokkleilighet i Oslo. Da jeg ringte, var det vennen som svarte, skeptisk og beskyttende. Men Emil sa det var greit.

Han satt i en nedslitt sofa i en stue som var fylt av andres liv – filmplakater på veggene, en stabel med spillkonsoller, rotete blader. Han var tynnere enn jeg husket ham. Blikket hans var flakkende, og han skvatt til ved den minste lyd. Friheten hadde ikke gitt ham fred. Den hadde bare gitt ham et større rom å være redd i.

«De stirrer,» sa han, og det var det første han sa til meg. Han så ut av vinduet, ned på gaten der folk hastet forbi. «Jeg ser det i blikkene deres. På butikken. På trikken. Noen ser på meg med medlidenhet. Andre… andre ser fortsatt på meg som om jeg er ham. Monsteret. De leser ikke rettelser i avisen. De husker bare den første overskriften.»

Jeg satte meg ned i en stol overfor ham. «Det vil ta tid, Emil. Arr gror sakte.»

Han lo, en kort, bitter lyd uten glede. «Arr? Dette er ikke et arr. Dette er som om de har amputert en del av meg. Tilliten. Følelsen av å høre til. De har tatt det.» Han så på meg, og i øynene hans var det en blanding av takknemlighet og en dyp, forvirret vrede. «Hvorfor trodde du på meg? Når ingen andre gjorde det.»

Jeg tenkte meg om. «Fordi historien de fortalte, var for enkel,» sa jeg. «Og fordi du, selv da du var på ditt mest desperate, snakket mer om sorgen over å ha mistet Thea enn om frykten for å bli straffet. Det er en forskjell. Skyldige mennesker er redde. Uskyldige mennesker er fortvilte.»

Vi satt i stillhet. Jeg kunne se at han kjempet med ordene, med følelsene som kvernet inni ham.

«Jeg drømmer om henne,» sa han lavt. «Hver natt. Men det er ikke gode drømmer. Jeg drømmer at jeg er på stranden, og at hun roper på meg, men jeg kan ikke nå henne. Og noen ganger… noen ganger drømmer jeg at det er jeg som…» Han klarte ikke å fullføre setningen.

«De plantet den tanken i hodet ditt, Emil,» sa jeg hardt. «De brukte din egen sorg og forvirring mot deg. Det var ikke deg. Du må aldri tro at det var deg.»

Han nikket, men jeg visste ikke om han trodde på meg. Arret hans var ikke på huden, det var i hans egen hukommelse, i hans egen oppfatning av seg selv.

Jeg strakte meg ned og tok opp stresskofferten jeg hadde med meg. Fra den tok jeg ut en gjenstand, pakket inn i silkepapir. Jeg la den på bordet foran ham.

«Jeg vil at du skal ha denne,» sa jeg.

Forsiktig åpnet han pakken. Det var Theas lille, svarte skissebok.

Han stirret på den som om den var et hellig relikvie. Hendene hans skalv da han rørte ved den. Han åpnet den, bladde forbi skissene av vaser og krukker, og stoppet ved de første, febrilske tegningene av Harald Holmen. Han fulgte utviklingen med øynene, fra nysgjerrighet til frykt. Han leste de siste, desperate ordene hennes.

Da han så opp på meg, var det som om noe hadde endret seg i ansiktet hans. Forvirringen var borte. Vreden var borte. Igjen var bare en bunnløs, men klar sorg.

«Hun var så jævla modig,» hvisket han. «Hun var redd, men hun sluttet aldri å se. Hun prøvde å forstå ham.»

«Det var det som drepte henne,» sa jeg.

«Nei,» sa han, og så meg rett i øynene med en nyfunnet styrke. «Det var ikke det som drepte henne. Det var det som gjør at hun aldri vil bli glemt. Dette…» Han holdt boken opp. «Dette er den virkelige Thea. Ikke offeret fra avisforsidene. Men kunstneren. Observatøren. Den modige, nysgjerrige jenta jeg elsket.»

Han lukket boken og holdt den tett inntil brystet. Det var første gang siden jeg møtte ham at jeg så en antydning til fred i ansiktet hans. Boken var ikke bare et bevis som hadde satt ham fri. Den var en gave fra Thea. En siste samtale. En måte å huske henne på som den hun var, ikke som det hun ble redusert til.

«Hva gjør du nå?» spurte jeg.

«Jeg vet ikke,» sa han ærlig. «Jeg kan ikke dra tilbake til Slependen. Kanskje ikke til Norge engang. Jeg må finne et sted der folk ikke har noen overskrifter i hodet når de ser på meg.» Han så på skisseboken. «Men jeg vet hvor jeg skal starte. Jeg skal starte med å huske henne riktig.»

Da jeg forlot leiligheten, kjente jeg en liten lettelse. Jeg hadde ikke leget sårene hans. Det kunne ingen. Men jeg hadde gitt ham et verktøy. Et anker. Jeg hadde gitt ham tilbake historien hans, og Theas.

Ute på gaten, i den anonyme larmen fra storbyen, tenkte jeg på rettferdighet. Vi tror ofte det handler om å straffe den skyldige. Men noen ganger er den viktigste formen for rettferdighet å gi den uskyldige tilbake sin egen fortelling. Og for Emil Skare hadde den reisen så vidt begynt.
