## Morderens logikk

En uke etter mitt besøk på Sørlandet, kom det et brev til meg. Det var ikke sendt til huset mitt på Nesøya, men til lensmannskontoret i Asker, videresendt derfra. Konvolutten var av en enkel, brun type, og adressen min var skrevet med en håndskrift så presis og feilfri at den kunne vært laget av en maskin. Avsenderadressen var et postboksnummer tilhørende Ila fengsel og forvaringsanstalt.

Jeg åpnet det med en følelse av gru og uunngåelighet. Jeg visste hvem det var fra.

Inni lå det flere ark med hvitt, linjert papir, tettpakket med den samme, pertentlige håndskriften. Det var ingen hilsen. Ingen «Kjære herr Juul». Det startet midt i en setning, som om det var et utdrag fra en lengre, pågående avhandling. Det var ikke et brev. Som jeg hadde mistenkt, var det et manifest.

Og det var skrevet i tredjeperson.

*«Observatøren ankom øya for femten år siden,»* sto det. *«Valget var ikke tilfeldig. Øya representerte et ideal: et avgrenset, velordnet mikrokosmos, der de støyende variablene fra fastlandet i stor grad var fraværende. Her fantes en iboende harmoni i de velpleide hagene, de rene gatene, de forutsigbare rutinene til innbyggerne. Det var et system som var verdt å bevare.»*

Jeg leste videre, fascinert og frastøtt på samme tid. Det var som å lese en vitenskapelig rapport om menneskeheten, skrevet av en fremmed art. Han beskrev sine daglige observasjoner, ikke som spionasje, men som «datainnsamling» for å «verifisere systemets integritet». Han beskrev seg selv som en usynlig vaktmester, en som i det stille sørget for at alt fungerte som det skulle.

Så kom han til Thea.

*«Variabel T.H. ble introdusert i systemet for flere år siden, men det var først i de siste atten månedene at hennes destabiliserende potensial ble fullt ut realisert. Hennes atferdsmønster var preget av en høy grad av uforutsigbarhet og en mangel på respekt for etablerte sosiale koder. Hennes ansettelse ved det lokale distribusjonspunktet (Kiwi) forsterket denne effekten, da det ga henne en sentral node for å spre sin form for velment, men skadelig, kaos.»*

Jeg måtte stoppe og trekke pusten. Han hadde redusert Thea til en matematisk variabel. En feil i en ligning.

*«Observatøren gjennomførte en grundig analyse av Variabel T.H.,»* fortsatte brevet. *«Det ble konstatert at hun ikke bare var en passiv kilde til støy. Hun var en aktiv observatør selv. Hennes studier av Observatøren, dokumentert i hennes notater (heretter referert til som ‘Loggboken’), representerte en uakseptabel krenkelse. Et system kan ikke ha to samtidige, motstridende observatører. Det fører til paradokser og systemkollaps. Hun forsøkte å gjøre Observatøren til et objekt i sin egen, uordnede fortelling.»*

Så kom den mest iskalde passasjen av alle.

*«Beslutningen om korrigering ble tatt da Variabel T.H. etablerte en kobling til Observatørens historiske data (ref. Bildebevis A.H.). Denne koblingen truet med å introdusere et element av personlig, emosjonelt kaos inn i det som var en ren, systemisk nødvendighet. Korrigeringen måtte derfor utføres før denne forurensningen kunne spre seg. Handlingen utført på lokasjon Hvamodden var ikke et uttrykk for sinne eller hat, men en logisk og nødvendig prosedyre for å fjerne en kritisk systemfeil. Handlingen var, i sin essens, en form for vedlikehold.»*

Han hadde skrevet sin egen, forvridde justis. Han var ikke bare morderen; han var dommer, jury og bøddel, alt i én og samme, iskalde person.

Brevet avsluttet med en passasje rettet direkte mot meg.

*«Variabel K.J. (du) representerte en annen type trussel. Ikke en iboende systemfeil, men en ekstern operatør med et feilaktig mandat. Din insistering på å anvende et foreldet, følelsesbasert moralsk rammeverk på en situasjon som krevde ren, logisk analyse, var den endelige katalysatoren for systemets sammenbrudd. Du så ikke skjønnheten i mønsteret. Du så bare en individuell tragedie. Ved å fokusere på treet, overså du skogens helse. Din intervensjon var, beklageligvis, vellykket. Kaoset vant.»*

Under den siste setningen var det ingen signatur. Bare et enkelt, presist punktum.

Jeg la fra meg arkene på kjøkkenbordet. Jeg følte meg ikke sint. Jeg følte meg bare uendelig sliten. Jeg hadde endelig fått et fullstendig innblikk i Harald Holmens sinn. Det var ikke et sinn preget av galskap, slik en rettspsykiater kanskje ville definert det. Det var et sinn som opererte med en fullstendig annerledes, fremmed og skremmende form for fornuft. Et sinn der mennesker ikke var mennesker, men variabler. Der liv og død var et spørsmål om systemintegritet.

Brevet var ikke skrevet til meg for å forklare eller unnskylde. Det var hans siste rapport. Hans endelige loggføring av et mislykket eksperiment. Han hadde tapt spillet, men han ville forsikre seg om at jeg, og historien, forsto reglene han hadde spilt etter.

Jeg brettet sammen arkene og la dem i en skuff, sammen med mine egne notater fra saken. Der kunne de ligge, som et monument over en logikk så kald at den kunne fryse blodet i årene. Meningen med universet, ifølge Harald Holmen, var orden. Og prisen for den ordenen var alt som gjorde oss til mennesker.
