## Et ekko fra fortiden

Etter regnskapets time på Vendla følte jeg en merkelig form for tomhet. Saken var løst, motivet var avdekket, de skyldige – både den dømte og den moralsk konkursrammede – var blitt konfrontert. Likevel var det en løs tråd som plaget meg, en ufortalt historie som gjorde bildet ufullstendig. Historien om den andre kvinnen. Kollegaen fra Oslo. Den første som hadde prøvd å varsle systemet om Harald Holmen, tjue år tidligere.

Morten i Kripos hadde gitt meg navnet hennes, med en streng formaning om å være diskret. Anna Lindberg. Hun hadde sagt opp jobben i departementet kort tid etter at saken mot Harald ble henlagt, og flyttet fra Oslo. Det hadde tatt meg nesten en uke med nitid graving i gamle registre å finne henne. Hun bodde nå i en liten, anonym by på Sørlandet, og jobbet som bibliotekar. Hun hadde byttet navn da hun giftet seg. Hun hadde prøvd å legge fortiden bak seg.

Jeg visste at å kontakte henne var å rive opp et gammelt sår. Men jeg følte at jeg skyldte henne det. Jeg skyldte henne å vise at noen, omsider, trodde på henne.

Jeg ringte henne først. Forklarte hvem jeg var, og hvorfor jeg ringte. Først var hun avvisende, nesten panisk. «Den saken er over,» sa hun. «Jeg vil ikke snakke om det. Jeg vil ikke snakke om *ham*.» Men jeg presset forsiktig på. Jeg fortalte henne om Thea. Om Nesøya. Jeg fortalte henne at det hadde skjedd igjen, bare verre. Da ble hun stille. Etter en lang pause sa hun: «Greit. Kom.»

Jeg kjørte de fire timene det tok å komme til den lille kystbyen. Hun bodde i et koselig, gult trehus med en liten hage. Da hun åpnet døren, møtte jeg en kvinne i slutten av femtiårene, med et varmt, intelligent blikk som ikke helt klarte å skjule en underliggende, nervøs energi.

Vi satt ved kjøkkenbordet hennes. Hun serverte kaffe og kringle, som for å normalisere en situasjon som var alt annet enn normal.

«Jeg leste om det i avisene,» sa hun og så ned i kaffekoppen sin. «Drapet på den øya. Da jeg så bildet av ham… selv etter tjue år… jeg kjente ham igjen umiddelbart. Jeg kjente et isende gufs. Og jeg tenkte: ‘Nå har han gjort det. Nå har han tatt det siste steget.’»

Hun så opp på meg, og i øynene hennes var det en blanding av sorg og en forferdelig form for bekreftelse. «Og så følte jeg skyld. Hvis jeg bare hadde kjempet hardere den gangen. Hvis noen bare hadde hørt på meg.»

«Du kan ikke klandre deg selv,» sa jeg. «Du prøvde. Systemet sviktet deg.»

«Sviket?» Hun lo en hul, bitter latter. «Det var mer enn et svik. Det var en total latterliggjøring. Jeg var en ung, ambisiøs kvinne i et mannsdominert departement. Han var den stille, effektive arkivaren som ingen la merke til. Da jeg først begynte å klage, så de på meg som om jeg var hysterisk.»

Hun lente seg frem, og fortalte historien. Ikke den tørre versjonen fra de henlagte politidokumentene, men den levende, piskende virkeligheten. Det hadde startet i det små. En syrlig kommentar om en feilplassert perm. En anonym lapp på pulten hennes om at hun snakket for høyt i telefonen. Små stikk, designet for å skape usikkerhet.

«Han var besatt av orden,» sa hun. «Arkivet var hans rike. Hver perm, hvert dokument, hadde sin nøyaktige plass. Jeg var… litt mer rotete. Kreativ, kalte jeg det. Kaotisk, kalte han det. Jeg forstyrret systemet hans. Og det kunne han ikke tolerere.»

Trakasseringen eskalerte. Han begynte å overvåke henne. Han loggførte når hun kom og gikk. Han noterte hvor lange lunsjpauser hun tok. Han sendte anonyme klager til ledelsen, fylt med en nesten absurd detaljrikdom om hennes små feil. Han snakket aldri direkte til henne. Alt var indirekte, passiv-aggressivt, umulig å konfrontere.

«Det var som å bli jaktet på av et spøkelse,» sa hun. «Jeg følte blikket hans i ryggen konstant. Når jeg snudde meg, så han alltid ned i et papir, som om ingenting hadde skjedd. Han fikk meg til å tvile på min egen forstand. Var det jeg som var paranoid? Var det jeg som overreagerte?»

Vendepunktet kom da hun ble forfremmet, en stilling Harald mente han burde hatt. Da ble den kalde krigen varm. Han begynte å følge etter henne hjem fra jobb. Han sto på andre siden av gaten og så opp på leiligheten hennes.

«Det var da jeg gikk til politiet,» sa hun. «Jeg hadde en logg. Datoer, klokkeslett, hendelser. Men det var mitt ord mot hans. Han var rolig og fattet i avhør. Sa jeg var en ustabil kvinne som hadde et horn i siden til ham etter en profesjonell uenighet. Ledelsen i departementet støttet ham. De ville bare ha saken ut av verden. De så på meg som problemet, bråkmakeren.»

Hun trakk pusten. «Til slutt orket jeg ikke mer. De tilbød ham en sluttpakke for å få ham til å forsvinne. Og de la et subtilt press på meg for å trekke anmeldelsen. ‘La oss alle bare gå videre,’ sa sjefen min. Jeg var utslitt. Jeg følte meg alene mot hele verden. Så jeg trakk den.»

Hun så ut av vinduet, mot den rolige, fredelige hagen sin. «Jeg flyttet. Byttet jobb. Byttet navn. Jeg bygde et nytt liv. Jeg prøvde å glemme ham. Men jeg har aldri helt klart det. Noen ganger, når jeg går på butikken og ser en mann som stirrer litt for lenge, kjenner jeg den samme, kalde følelsen i magen. Han tok ikke livet mitt. Men han stjal tryggheten min. Og den har jeg aldri fått helt tilbake.»

Vi satt i stillhet. Solen utenfor var i ferd med å gå ned, og kastet lange skygger inn på kjøkkenet. Hennes historie var et ekko av Theas. Den samme observasjonen, den samme følelsen av å være en «feil», den samme eskalerende, psykologiske terroren. Den eneste forskjellen var at Anna hadde klart å flykte. Thea hadde ikke vært like heldig.

«Takk for at du fortalte meg dette,» sa jeg lavt.

«Nei,» sa hun og så meg rett i øynene. «Takk for at du lyttet. Etter tjue år er du den første som har lyttet og virkelig trodd på meg.» Hun smilte et lite, trist smil. «Kanskje nå… kanskje nå kan jeg endelig slutte å se meg over skulderen.»

Da jeg kjørte tilbake mot Oslo i mørket, tenkte jeg på de to kvinnene. Anna og Thea. To forskjellige liv, to forskjellige skjebner, men forent av å ha blitt målet for den samme, forvridde logikken. Den ene hadde overlevd og båret på et usynlig arr. Den andre var blitt et offer.

Og jeg innså den fulle, forferdelige sannheten. Theas død var ikke bare et resultat av en tretti år gammel hevn. Det var kulminasjonen av et helt liv med uoppdaget, ustraffet ondskap. Hver gang systemet hadde unnlatt å se, hver gang de hadde unnlatt å lytte, hadde de gitt Harald Holmen grønt lys til å fortsette. De hadde latt monsteret vokse i det stille, helt til det var for sent.
