## Observatøren blir observert

Mens Konrad Juul og Thomas Helland la planer i et sterilt opplyst advokatkontor i Sandvika, satt Harald Holmen i sitt eget, stille observatorium og visste at noe var fundamentalt galt. Systemet var ute av balanse. Han kunne føle det som en lavfrekvent vibrasjon i luften, en forstyrrelse i de ellers så harmoniske mønstrene.

Budstikkas artikkel hadde vært det første, klare signalet. Den var en klønete, men tydelig melding fra Juul. Nå var det stille. For stille. Den gamle Volvoen var borte fra DNB-tomten, og Juul selv var usynlig. Denne fraværende aktiviteten var langt mer alarmerende enn den forutsigbare overvåkningen. Det betydde at Juul hadde funnet noe. At han hadde flyttet sin operasjon fra åpenlys observasjon til skjult handling.

Harald var ikke en mann som overlot ting til tilfeldighetene. Han måtte gjenvinne kontrollen, og for å gjøre det, måtte han vite nøyaktig hva motspilleren hans foretok seg. Han måtte snu spillet. Observatøren måtte bli den observerte.

Han brukte to dager på å kartlegge Konrad Juuls liv, på samme måte som han en gang hadde kartlagt Thea Halvorsens. Men der Theas rutiner var preget av ungdommelig spontanitet, var Juuls preget av en pensjonists ensomme vaner. Turen til butikken. Den faste ruten han gikk med hunden til en nabo han passet av og til. Besøkene på biblioteket. Det var enkelt å forutsi hvor han ville være og når.

En kjølig ettermiddag, mens Juul var ute på sin faste tur, satte Harald sin plan i verk. Han parkerte sin egen, anonyme grå bil i en sidegate, og gikk den korte veien til Juuls hus. Han var kledd som en vanlig turgåer, men i den lille ryggsekken hans lå et sett med verktøy som var alt annet enn vanlig. Små, presise instrumenter for å åpne låser, og noe annet, noe mer moderne: en liten, trådløs sender, ikke større enn en mynt. En «bug».

Han jobbet raskt og effektivt ved bakdøren til Juuls hus. Låsen var gammel og latterlig enkel. Et par minutter, så var han inne.

Huset var som han hadde forventet. Ryddig, men bebodd. Det luktet bøker, gammelt treverk og kaffe. Det var en odør av nostalgi og stillstand. I stuen sto en slitt lenestol, perfekt plassert foran en bokhylle som strakte seg fra gulv til tak. Haralds blikk sveipet over rommet, registrerte alt, men han rørte ingenting. Han var ikke her for å stjele eller vandalisere. Han var her for å installere et øre.

Han fant det perfekte stedet i det lille kontoret i andre etasje. Rommet var tydelig sakens episenter. Veggen var dekket av et stort kart over Nesøya, med bilder og røde tråder som et kaotisk, desperat edderkoppnett. Han så sitt eget, kornete ansikt stirre tilbake på seg. Han så bildet av Thea. Bildet av den patetiske gutten, Emil Skare, var revet ned; bare festepinnene sto igjen. Dette var en bekreftelse. Juul hadde fokusert all sin energi på ham.

Under skrivebordet, ute av syne, festet han den lille senderen. Den hadde en batterilevetid på flere uker og var stemmeaktivert. Den ville gi ham tilgang til Juuls samtaler, hans innerste tanker, hans strategi. Han ville ikke lenger bare se Juuls trekk. Han ville høre dem bli planlagt.

Han var ute av huset på under ti minutter, og etterlot seg ingen andre spor enn den lille, tause spionen som nå var en del av Konrad Juuls innerste sirkel.

Tilbake i sitt eget, trygge hjem, rigget han opp mottakeren. En liten, diskret enhet koblet til et par hodetelefoner. Så ventet han.

Lyden kom etter en drøy halvtime. Først skritt. Så lyden av en jakke som ble hengt opp. Og så, stemmen. Juuls stemme, klar og tydelig, som om han sto i samme rom.

*«…ja, Helland, det er meg. Jeg er tilbake. Alt er klart for i morgen. Har du snakket med klienten din?»*

Harald stivnet. Helland. Forsvareren. En pause, så en annen stemme, tynn og metallisk fra telefonen: *«Ja. Han fortalte meg alt. Om Hyssingmannen, kommentaren om hendene hennes. Det stemmer overens med det som står i boken. Han er overlykkelig, Konrad. Full av håp for første gang på uker.»*

Boken. *Skisseboken*.

En bølge av iskald klarhet skylte gjennom Harald. Det var dette Juul hadde funnet. Den jævla, lille boken. Han hadde tenkt på den, men hadde antatt at politiet hadde funnet den og avfeid den som irrelevant. Eller at den var for godt gjemt. En fatal feilberegning. Theas observasjoner, hennes paranoide skriblerier, var nå i hendene på hans fiende.

Han lyttet videre, og hvert ord var som en hammer som slo inn spikre i kisten hans.

*«Møtet er klokken ni i morgen, på Mobergs kontor,»* sa Juul. *«Du presenterer boken som nytt bevis fra din klient. At han nå har fortalt deg hvor den var gjemt. Det er den reneste, mest juridisk holdbare måten å gjøre det på. Jeg vil være der som vitne, for å bekrefte funnet og sette det i kontekst med mine andre observasjoner.»*

*«Moberg kommer til å bli rasende,»* sa Helland.

*«La ham bli det,»* svarte Juul. *«Når han ser hva som står i den boken, har han ikke noe valg. Han må begjære ransaking av Søndre vei 22. Og når han først er inne der…»*

Samtalen fortsatte, men Harald hørte ikke lenger. Han hadde hørt nok. En ransaking. De ville komme hit. Til hans helligdom. De ville rote i hans orden, tråkke på hans rene gulv med sine skitne sko, åpne hans skap, hans skuffer. De ville lete etter bevis.

Og han visste at det fantes bevis å finne. Små, mikroskopiske spor han umulig kunne ha fjernet fullstendig. Et hårstrå. Et fiber. Noe. Og selv om de ikke fant noe, ville selve handlingen, invasjonen, være en total ødeleggelse av alt han hadde bygget opp. Hans anonymitet ville være borte for alltid. Hans perfekte system ville kollapse.

Han tok av seg hodetelefonene. Stillheten i huset føltes plutselig skjør, truet. Han var ikke lenger sjakkspilleren som kontrollerte brettet. Han var en konge i sjakk matt. Politiet ville komme i morgen. Spillet var over.

Men en konge har alltid ett siste trekk. Selv om det er å velte hele sjakkbrettet.

Han reiste seg og gikk metodisk gjennom huset. Han så på de rene flatene, de rette linjene, den perfekte ordenen. Alt dette ville bli ødelagt. Men han kunne ikke la dem vinne. Han kunne ikke la Konrad Juul, den gjenstridige, gamle mannen, få triumfen.

Planen som formet seg i hodet hans, var ikke lenger defensiv. Den var ikke lenger en justering eller en korrigering. Den var en endelig løsning. En total utrenskning.

Han måtte fjerne bevisene. Og han måtte fjerne problemet. Permanent.

Juul hadde sagt at de skulle komme i morgen. Det ga ham én natt. Én natt til å forberede seg. Én natt til å legge en felle. En natt til å sørge for at når politiet endelig kom til Søndre vei 22, ville de finne noe helt annet enn det de forventet. De ville finne en scene. Men det ville ikke være Konrad Juul som var regissør. Det ville være ham. Og i hans siste akt, var det ikke rom for overlevende.
