## Regnskapets time på Vendla

Jeg hadde utsatt det. Besøket på Vendla. Etter at rettssaken var over og dommen hadde falt, fantes det ingen offisiell grunn til å dra dit. Saken var avsluttet. Aksel Halvorsen var et vitne, ikke en siktet. Likevel visste jeg at min egen fortelling ikke var over før jeg hadde tatt den siste, vanskelige samtalen. Det handlet ikke lenger om etterforskning. Det handlet om en form for avslutning, et punktum.

Jeg trengte ikke å ringe på forhånd. Da jeg svingte inn i den lange, buede oppkjørselen, sto porten åpen, i motsetning til tidligere. Det var som om festningen hadde senket vindebroen, resignert. Den svarte Porschen og den mørkeblå Teslaen var borte. Igjen sto bare en anonym, sølvgrå stasjonsvogn. En leiebil, kanskje.

Det var Aksel selv som åpnet døren. Mannen jeg møtte, var en skygge av den arrogante, kontrollerte patriarken jeg hadde møtt de første gangene. Han var tynnere. Håret, som alltid hadde vært perfekt klippet, var litt for langt og uflidd. Han var iført en enkel grå genser som var for stor for ham. Men den største forandringen var i øynene. De var ikke lenger harde og utålmodige. De var bare tomme.

«Juul,» sa han. Navnet var ikke lenger en anklage, bare en konstatering. Han flyttet seg til siden og slapp meg inn.

Den store, sterile hallen var ikke lenger helt tom. Ved veggen sto det flere pappesker, halvfulle av bøker og pyntegjenstander. Beate Halvorsen var i ferd med å flytte ut. Skilsmissen var allerede omtalt i finanspressen, en kort notis om at et av Norges mektigste par gikk hver til sitt.

Han ledet meg inn i den samme stuen. De dyre designmøblene sto der fortsatt, men rommet føltes forlatt, som et museum etter stengetid. Vi satte oss ikke. Vi ble stående ved de enorme vinduene som rammet inn den kalde, grå fjorden.

«Jeg antar du ikke er her for å kondolere,» sa han. Stemmen var flat.

«Nei,» sa jeg. «Jeg er her for å forstå.»

Jeg tok ikke frem fotografiet. Det trengte jeg ikke. Bildet sto brent fast i netthinnen på oss begge.

«Hvorfor sa du ingenting, Aksel?» spurte jeg. «Da Thea kom til deg, livredd, og beskrev mannen som forfulgte henne. Selv om du ikke gjenkjente navnet umiddelbart, må beskrivelsen… vanene… besettelsen av orden… det må ha ringt en bjelle. En liten, forferdelig bjelle fra fortiden.»

Han var stille lenge. Han så ut over vannet, som om svaret lå der ute. «Fordi jeg er en feiging,» sa han til slutt. Ordene kom som en hvisking, en innrømmelse så total at den virket å tappe ham for den siste resten av energi. «Jeg hørte hva hun sa. Og ja, en liten del av meg… en kald, fortrengt del… kjente igjen mønsteret. Det var som å høre et ekko fra et mareritt jeg hadde brukt tretti år på å glemme.»

Han snudde seg mot meg, og for første gang så jeg noe som lignet på ekte, rå smerte i ansiktet hans. «Men å anerkjenne det ekkoet… det ville betydd å anerkjenne hva jeg hadde gjort. Hva vi hadde gjort. Det ville betydd å innrømme at min fortid, den skitne, stygge fortiden jeg hadde bygget hele min suksess på å begrave, hadde kommet tilbake for å hjemsøke meg. Og at den hadde valgt datteren min som et våpen.»

Han gikk bort til en bar i hjørnet og skjenket i et glass med whisky. Hånden hans skalv så isbitene klirret.

«Så jeg valgte den enkle veien ut,» fortsatte han, etter å ha tatt en stor slurk. «Jeg valgte fornektelsen. Jeg overbeviste meg selv om at det var umulig. At det bare var Theas ungdommelige drama. Det var lettere å tro at datteren min var paranoid, enn å tro at jeg selv var et monster som hadde skapt et annet.»

Han drakk igjen, tømte glasset. «Jeg satt i rettssalen og hørte på vitnesbyrdene. Jeg hørte hva vi gjorde med ham. Den oppgaven han hadde skrevet… ‘Kalliope’… den handlet om den greske musen for episk poesi. Om hvordan store fortellinger blir skapt. Den var briljant. Og vi stjal den, og gjorde livet hans til en tragedie i stedet. Han var ikke bare en raring, Juul. Han var et geni, på sin egen, forvridde måte. Og vi knuste ham.»

Han så på meg, og øynene hans var blanke. «Han tok Thea fra meg. Men jeg tok fremtiden fra ham først. Hvem er det verste monsteret i den ligningen?»

Det var ingen svar på det spørsmålet. Bare en bunnløs, ødeleggende sorg.

«Hun visste det, tror jeg,» hvisket Aksel. «Den siste tiden. Etter at hun koblet ringen til bildet. Hun så annerledes på meg. Ikke med sinne. Men med… skuffelse. Som om hun endelig så hvem faren hennes egentlig var. Ikke den mektige forretningsmannen. Men en bølle som aldri hadde tatt ansvar for sine handlinger.»

Han satte fra seg glasset med et smell. «Nå er regnskapet kommet. Beate har dratt. Markus snakker knapt til meg. Formuen min betyr ingenting. Jeg sitter igjen i dette tomme huset med ett eneste, rungende ekko: lyden av min egen datters redde stemme, som jeg valgte å ikke høre på.»

Jeg hadde kommet hit for å konfrontere ham, kanskje for å se ham lide. Men det var ingen tilfredsstillelse i det. Bare en uendelig tristesse. Han var allerede dømt, til en straff verre enn noe fengsel. En livstid alene med vissheten om at hans største synd ikke var det han hadde gjort, men det han hadde unnlatt å gjøre.

Jeg snudde meg og gikk. Jeg sa ingenting mer. Det var ingenting mer å si. Da jeg lukket den tunge inngangsdøren bak meg, følte jeg at jeg lukket det siste, mørkeste kapittelet i historien om Thea Halvorsen. Regnskapet var gjort opp. Og alle hadde tapt.
