## Harald slår tilbake

Den motvillige respekten Harald Holmen hadde følt for Konrad Juul, var borte. Den var blitt erstattet av noe mye kaldere: en ren, analytisk nødvendighet. Juul var ikke lenger bare en irriterende forstyrrelse i periferien; han hadde aktivt krysset en grense. Møtet på bussen hadde vært en utilslørt utfordring. Mannen var ikke bare en snok. Han var en motspiller. Og i Haralds verden kunne det bare finnes én spiller som kontrollerte brettet.

Han hadde forventet at Juul ville fortsette sin tåpelige observasjon fra DNB-tomten. Men Volvoen dukket ikke opp igjen. Stillheten var mer urovekkende enn den forutsigbare tilstedeværelsen. Det betydde at Juul hadde endret taktikk. At han gravde andre steder. Dette krevde en eskalering. En demonstrasjon av hvem som egentlig hadde kontrollen.

Harald sluttet ikke med sine daglige rutiner. Å endre dem ville være et tegn på svakhet, en innrømmelse av at han var påvirket. Men han la til et nytt element. En kveldsrutine. Etter at mørket hadde lagt seg, kledde han seg i mørke, nøytrale klær og gikk en tur. Ikke i Aall-løypa, den var kompromittert. Han gikk en lang runde på øyas mindre trafikkerte veier, og la alltid ruten forbi den lille stikkveien der Konrad Juul bodde.

Han studerte Konrads hus på samme måte som han hadde studert alt annet: metodisk, distansert. Et lite, eldre trehus, litt slitt i kantene. En hage som var velholdt, men ikke manisk. Et hjem preget av et levd liv, ikke av en rigid designfilosofi. Et sted fylt av potensiell uorden. Han la merke til lysene som ble slukket, rom for rom, hver kveld i samme rekkefølge. Stue, kjøkken, så et lite lys i andre etasje – kontoret – før det til slutt ble helt mørkt. Han lærte seg Konrads mønster, akkurat som Konrad hadde lært seg hans.

Han visste at det ikke var nok å bare observere. Han måtte sende en melding. Et signal som var umulig å misforstå, men umulig å bevise.

En kveld, etter at lysene i Konrads hus var slukket, gikk Harald inn i sin egen, velordnede hage. Fra sekken med «Edelhvit Dekorsingel» plukket han opp én enkelt, perfekt stein. Den var kjølig og glatt i hansken han hadde på seg. Han puttet den i lommen og startet på sin vanlige kveldsrunde.

Da han kom til DNB-tomten, var parkeringsplassen tom og mørk. Han gikk ut på asfalten, til nøyaktig den plassen der Volvoen alltid hadde stått. Der, midt i den tomme parkeringsruten, la han fra seg den hvite steinen. Den lyste i det svake skinnet fra en gatelykt langt borte, et lite, hvitt arr på den mørke asfalten. Det var en absurd, minimalistisk kunstinstallasjon. Et symbol. Et punktum. En beskjed som sa: *«Jeg vet hvor du satt. Jeg vet hva du lette etter. Her er det.»*

Men det var bare den første meldingen. Den andre krevde mer finesse.

Den neste natten, etter å ha forsikret seg om at Konrads hus var mørkt, gikk han ned stikkveien. Han hadde med seg en liten, tynn ståltråd. Med en bevegelse som var like presis som en urmakers, dirket han opp den enkle låsen på Konrads postkasse. Han stjal ingenting. Han la bare til noe.

Inne i postkassen la han en enkelt, visnet rose. En mørkerød rose, plukket fra hans egen, plettfrie hage, der han hadde fjernet alle de andre visne blomstene uken før. Han hadde latt denne ene henge igjen, vel vitende om at den ville få en funksjon. En visnet blomst er et symbol på avsluttet liv. På noe som en gang var vakkert, men som nå var dødt. Det var en poetisk trussel, langt mer virkningsfull enn en klossete, skriftlig beskjed.

Han lukket postkassen uten en lyd og trakk seg tilbake i mørket.

Da Konrad kom ut neste morgen for å hente avisen, visste Harald at han kom til å finne den. Først ville han se den hvite steinen på parkeringsplassen, en forvirrende anomali. Så ville han åpne postkassen sin og finne rosen. Og da ville han forstå. Han ville forstå at skillet mellom observatør og observert var blitt visket ut. Han ville forstå at Harald Holmen ikke bare var en passiv mistenkt, men en aktiv motspiller som hadde flyttet spillet over på hans banehalvdel.

Tilbake i sitt eget hus, Søndre vei 22, satte Harald seg ved kjøkkenbordet med sin morgenkaffe. Han følte en kjølig, intellektuell tilfredsstillelse. Dette var et sjakkparti, og han hadde nettopp flyttet sin dronning og satt motstanderens konge i sjakk. Han visste at Konrad ikke kunne gå til politiet. Hva skulle han si? *«Noen har lagt en stein på en offentlig parkeringsplass og en død blomst i postkassen min?»* Moberg ville ha ledd av ham.

Nei, meldingene var kun ment for Konrad. De var en privat kommunikasjon mellom de to eneste som forsto spillets regler.

Harald så ut av vinduet, mot den rolige, søvnige gaten. Ordenen var truet, men den var ikke brutt. Han hadde nådd ut og justert en av de forstyrrende variablene. Han hadde minnet Konrad Juul på at det å stirre for lenge ned i en avgrunn, har konsekvenser. Noen ganger klatrer avgrunnen opp og legger en liten, kald hilsen på dørmatten din.
