# DEL 3: ARRET

## Stillheten i avhørsrommet

Det finnes en spesiell type stillhet som bare finnes i et politi-avhørsrom. Det er ikke en fredfull stillhet. Det er en tung, ladet stillhet, fylt av vekten av alt som ikke blir sagt. Det er lyden av skyld, av fornektelse, av knuste liv som venter på en dom.

I rommet der Harald Holmen satt, var stillheten av en annen art. Den var ikke tung. Den var tom. En absolutt, ugjennomtrengelig tomhet.

Han hadde sittet slik i to dager. Rett i ryggen, med hendene pent foldet på bordet foran seg. Han hadde ikke sagt ett eneste ord siden han ble ført ut av det knuste huset sitt. Han spiste maten som ble satt foran ham med den samme, metodiske presisjonen han hadde vist i alt annet. Han fulgte ordre fra vaktene. Men han snakket ikke. Blikket hans var fjernt, som om han observerte verden fra et sted ingen andre kunne nå. Forsvareren hans var frustrert, og Moberg og hans etterforskere var maktesløse. De hadde sin mann, de hadde overveldende bevis, men de hadde ingen tilståelse, ingen forklaring. De hadde fanget skallet av en mann.

Det var politimester Iversen selv som ringte meg.

«Han spør etter deg,» sa hun, og stemmen hennes var en blanding av forvirring og motvilje. «Eller, han har ikke spurt. Han har skrevet navnet ditt på en serviett og gitt det til forsvareren sin. Det er alt. Vil du snakke med ham?»

«Ja,» sa jeg uten å nøle.

«Greit,» sa hun. «Men dette er uortodoks. Du er vitne, ikke forhandler. Du får ti minutter. Alene i rommet, men vi observerer og lytter fra andre siden av speilet. Ikke still ledende spørsmål. Ikke press ham. Bare… se hva han vil.»

Da jeg kom inn i avhørsrommet, var det som å gå inn i et vakuum. Harald Holmen så opp da jeg kom inn, og for første gang på lenge så jeg noe i øynene hans. Ikke følelser. Men anerkjennelse. Som om den eneste personen i verden han nå anså som verdig en reaksjon, hadde ankommet.

Jeg satte meg ned på stolen overfor ham. Bordet mellom oss føltes som en avgrunn.

«Harald,» sa jeg. Stemmen min var rolig.

Han sa ingenting. Bare så på meg med det iskalde, analytiske blikket.

Jeg visste at å spørre om Thea, om drapet, ville være nytteløst. Det var en dør han hadde lukket. Han hadde allerede gitt meg sin forklaring på det, i den bisarre monologen i huset hans. Jeg måtte finne en annen dør. En dør han kanskje hadde latt stå på gløtt.

Jeg la en gjenstand på bordet mellom oss. Ikke skisseboken, ikke et bevis. Bare det gamle, gulnede fotografiet fra studietiden. Jeg skjøv det langsomt over bordet til det lå rett foran ham.

«Jeg lurer på hva som skjedde her,» sa jeg lavt. «Jeg lurer på hva som skjedde etter at dette bildet ble tatt. Det er den eneste delen av mønsteret jeg ikke forstår.»

Han så ned på bildet. På sitt eget, unge, alvorlige ansikt. På det selvsikre, arrogante smilet til en ung Aksel Halvorsen. For første gang så jeg en reaksjon. En nesten umerkelig stramming i kjevemuskulaturen. En liten, skjelvende bevegelse i hånden som lå på bordet.

Han var fortsatt taus. Jeg bestemte meg for å snakke for ham. Å male et bilde jeg bare kunne ane konturene av.

«Du var smartere enn dem, var du ikke?» sa jeg. «Smartere enn Aksel og de andre guttene hans. Det kunne de ikke fordra. En fattig, men briljant gutt som fikk dem til å se dumme ut. Så de bestemte seg for å ødelegge deg. Ikke med vold. Det var for simpelt for dem. Men med ydmykelse.»

Jeg tok en pause, så om ordene mine traff. Blikket hans var låst på fotografiet.

«Det var en jente, antar jeg,» fortsatte jeg, og gjettet basert på den tidløse logikken i slike historier. «En jente du likte. Og de brukte henne. De fikk henne til å late som hun var interessert i deg. Hun inviterte deg med på noe. En fest. Et møte. Og da du kom dit, var det ikke en date. Det var en scene. De var der alle sammen. Aksel og vennene hans. De lo av deg. Ydmyket deg foran henne. De knuste ikke bare hjertet ditt. De knuste din tro på systemet. På orden. De viste deg at verden ikke var et meritokrati der intelligens ble belønnet, men et kaotisk spill der de med makt og penger alltid vant.»

Jeg lente meg tilbake. «Det var der det startet, var det ikke, Harald? Det var den første, store ‘forstyrrelsen’. Den første feilen i systemet som du har brukt resten av livet ditt på å prøve å korrigere.»

Han løftet blikket fra fotografiet og så på meg. Stillheten varte i nesten et helt minutt. Jeg kunne høre den svake summingen fra ventilasjonsanlegget. Så beveget leppene hans seg.

«Den het ‘Kalliope’,» sa han. Stemmen hans var rusten, som en gammel motor som ble tvunget i gang.

«Hva?» spurte jeg, forvirret.

«Oppgaven,» sa han. «Den store historieoppgaven det semesteret. Jeg hadde jobbet med den i månedsvis. Den skulle bli mitt mesterverk.» Han så ned på sine egne, foldede hender. «De stjal den. Aksel og de andre. De tok den fra rommet mitt mens jeg var på… ‘daten’. De leverte den inn med hans navn på. Han vant instituttets pris for den. Min oppgave.»

Han så opp på meg igjen, og nå var det ikke lenger tomt i øynene hans. Det var et svart, bunnløst hull av et tretti år gammelt svik.

«Jeg klaget. Men det var mitt ord mot fem av deres. De sa jeg var en sjalu, ustabil gutt som prøvde å stjele æren fra den populære og flinke Aksel Halvorsen. Professorene trodde dem. Systemet trodde dem.»

Der var det. Den opprinnelige synden. Ikke bare en knust romanse, men et intellektuelt tyveri som hadde frarøvet ham fremtiden han mente han fortjente.

«Thea…» sa han, og det var første gang jeg hørte ham si navnet hennes. «Hun hadde den samme nysgjerrigheten. De samme øynene som Aksel hadde da han sto og så på at de andre lo av meg. Et blikk som analyserte meg som et insekt under et mikroskop.»

Han ble stille. Han hadde sagt mer enn han hadde tenkt. Han trakk seg tilbake inn i skallet sitt. Tomheten vendte tilbake til blikket hans.

«Tiden er ute, Konrad,» sa en stemme i høyttaleren.

Jeg reiste meg. Jeg hadde ikke fått en tilståelse for drapet. Men jeg hadde fått noe mye viktigere. Jeg hadde fått et motiv. Ikke bare et motiv for drapet på Thea, men et motiv for et helt liv.

Da jeg gikk ut og lukket døren bak meg, etterlot jeg Harald Holmen alene med fotografiet. Alene med spøkelsene sine. Og jeg visste at det var den eneste samtalen han kom til å ha i lang, lang tid.
