## Brorens byrde

November kom til Nesøya, ikke med storm og dramatikk, men som en stille, grå utpust. Løvet som en gang hadde vært så fargerikt og vakkert, var nå blitt til en vassen, brun masse som klistret seg til asfalten. Dagene ble kortere, og ettermiddagsmørket snek seg inn over øya som en tyv, og la et slør av melankoli over de store husene og de tomme hagene.

Rettssaken mot Harald Holmen var over. Den hadde vært kort og blottet for drama. Med Aksel Halvorsens fulle vitnesbyrd og Theas skissebok som sentrale bevis, kollapset forsvarets strategi om utilregnelighet. Konfrontert med den fulle, dokumenterte historien om sin egen, metodiske hevn, trakk Harald seg tilbake til sin ugjennomtrengelige stillhet. Han ble funnet skyldig i overlagt drap og dømt til lovens strengeste straff. Navnet hans ble nevnt i avisene, og så forsvant han, svelget av systemet han både foraktet og, på sin egen forvridde måte, hadde prøvd å kontrollere.

Saken var avsluttet. Men historien var ikke over. Historier som dette slutter aldri helt. De bare siver inn i grunnen, blir en del av jordsmonnet, og endrer landskapet for alltid.

Jeg begynte å gå turene mine igjen. Ikke for å etterforske, men for å observere. For å se hva slags arr som var blitt igjen.

Øya virket ved første øyekast lik seg selv. De dyre bilene gled fortsatt lydløst gjennom gatene. Løvblåserne brummet fortsatt i de velstelte hagene. Men noe var forandret. Stillheten var annerledes. Før hadde den vært preget av en selvsikker ro. Nå var det en mer vaktsom, nesten nervøs stillhet. Folk låste dørene sine oftere. De smilte til hverandre på Kiwi, men smilene nådde ikke alltid øynene. Blikkene var litt raskere, litt mer granskende. Den usynlige muren som hadde beskyttet øya fra resten av verden, hadde fått en sprekk, og alle visste nå at ondskap ikke trengte å krysse en bro for å komme hit. Den kunne vokse frem i den velpleide nabohagen.

En ettermiddag gikk jeg Aall-løypa. Den myke flisen var fuktig og tung under føttene mine. Løypa, som en gang hadde vært en travel sosial arena, var nå nesten tom. Jeg møtte bare et eldre par, som hilste med anstrengte smil og økte farten da de passerte. Jeg stoppet i svingen ved tennisboblen. Stedet der Thea hadde sett skyggen. Stedet der fellen ble lagt. Det var bare en vanlig sving i en vanlig skog, men for meg ville den for alltid være et åsted, merket av en usynlig, ondsinnet energi.

Jeg fortsatte ned til Hvamodden. Stranden var øde. Vinden pisket opp små, hvite skumtopper på det grå vannet. Jeg gikk ut på de ruglete knausene, der jeg hadde snakket med Markus, og satte meg ned. Havet strakte seg ut foran meg, evig og likegyldig til de små, brutale dramaene som utspilte seg ved dets bredder.

«Det blir kaldere nå.»

Jeg snudde meg. Torbjørn Falk, den gamle morgenbaderen som fant Thea, kom gående mot meg. Han var kledd i en tykk ullgenser og olabukser, og det værbitte ansiktet hans var alvorlig.

«Torbjørn,» sa jeg og nikket.

Han stilte seg ved siden av meg og så utover det samme havet. Vi sto i stillhet en stund.

«Jeg svømmer fortsatt,» sa han, som for å svare på et usagt spørsmål. «Hver morgen. Noen synes det er rart. Makabert, kanskje. Å vende tilbake til det stedet.»

«Hvorfor gjør du det?» spurte jeg.

Han trakk på skuldrene. «Fordi havet ikke bryr seg. Det bare er. Hver dag vasker det stranden ren. Fjerner fotsporene. Glatter ut sanden. Det prøver å få oss til å glemme.» Han så på meg. «Men vi glemmer ikke, gjør vi vel?»

«Nei,» sa jeg. «Det gjør vi ikke.»

«Bra,» sa han med et kort, bestemt nikk. «Det er viktig å ikke glemme. Viktig å huske den jenta. Ikke bare som hun som ble funnet her, men som den smilende jenta fra butikken.»

Han sparket litt i en stein. «Verden er ikke blitt et farligere sted, vet du. Det har den alltid vært. Vi her ute… vi hadde bare glemt det. Trodde vi hadde kjøpt oss fri fra det.»

Han ga meg et siste, granskende blikk. «Godt jobba, forresten. At du ikke ga deg.» Så snudde han seg og gikk, og etterlot meg alene igjen med bølgene og vinden.

Jeg ble sittende lenge. Torbjørn Falk hadde rett. Ondskapen var ikke noe nytt som hadde kommet til øya. Den hadde vært her hele tiden, skjult bak høye hekker og pene fasader, i gamle svik og fortrengte minner. Det som hadde skjedd, hadde ikke forandret øya. Det hadde bare avslørt den.

Da jeg gikk tilbake mot bilen, så jeg lysene bli tent i villaen på Vendla. Jeg visste at Aksel Halvorsen satt der inne alene nå. En konge i et tomt slott, hjemsøkt av et spøkelse han selv hadde skapt for tretti år siden. Arret hans var det dypeste av dem alle, og det var selvpåført.

Mitt eget arr var der også. Den gamle smerten fra Malin-saken var blitt erstattet av en ny, mer kompleks følelse. Jeg hadde fått min oppreisning, men seieren smakte av aske. Jeg hadde funnet sannheten, men underveis hadde jeg mistet den siste resten av illusjonen om at det fantes steder i verden der man kunne flykte fra mørket. Mørket var ikke et sted. Det var en del av oss alle. Og noen ganger, når vi minst venter det, siver det ut gjennom sprekkene.
