## Jakten på skisseboken

Et forseglet åsted er en helligdom i politiets verden. Den gule teipen er en usynlig vegg, et symbol på en pågående etterforskning som ingen har rett til å forstyrre. Å krysse den linjen uten tillatelse, er en kardinalsynd. Men Theas keramikkverksted var ikke lenger et åsted i Mobergs øyne. Det var et avsluttet kapittel, et perifert element i en sak han anså som løst. For meg var det derimot selve hjertet i mysteriet. Det var der sannheten lå begravet.

Jeg visste at å be Moberg om offisiell tilgang var nytteløst. Han ville kreve en grunn, håndfaste bevis, og «samtalen med offerets bror» ville bli avfeid som følelsesladeri. Å gå via Aksel Halvorsen var like utenkelig. Han ville heller brenne ned hele bygget enn å la meg rote i datterens hemmeligheter. Jeg hadde bare ett alternativ: å finne en annen vei inn.

Verkstedet lå i en gammel, ombygd industribygning i utkanten av Sandvika, et område med små håndverkerbedrifter, bruktbutikker og et par slitte bilverksteder. Det var et sted for folk som skapte ting med hendene, en verden unna Nesøyas polerte fasader. Jeg kjørte dit på ettermiddagen og parkerte et stykke unna for å rekognosere.

Bygningen var i rød teglstein, tre etasjer høy. Theas verksted lå i første etasje, med to store, gamle fabrikkvinduer som vendte ut mot en stille bakgård. Over inngangsdøren hang fortsatt politiets gule sperrebånd, falmet og slapt etter uker i vær og vind. Det var et sørgelig syn, som et glemt minnesmerke.

Jeg gikk en runde rundt bygget. Bakgården var fylt med tomme paller, rustne tønner og en overfylt container. Det var her jeg fant min mulighet. Ett av de store vinduene til verkstedet hadde en gammel, rusten lufteventil øverst, en liten luke som kanskje var oversett. Den satt for høyt til å nås fra bakken, men det sto en stabel med paller rett under.

Å bryte seg inn var en grense jeg aldri hadde krysset før, selv ikke i de mest desperate sakene. Det stred mot alt jeg sto for. Men så tenkte jeg på Emil Skare, som satt i en celle og fikk livet sitt ødelagt, bit for bit. Jeg tenkte på Theas redde øyne, slik Markus hadde beskrevet dem. Og jeg tenkte på Harald Holmens selvtilfredse smil da han hadde forklart sin filosofi om å «korrigere» mennesker. Loven er til for å beskytte de uskyldige. Når loven selv blir blind, må noen ganger en annen vei velges.

Jeg ventet til mørket falt på. Ikke nattemørket, men skumringen, den tiden da folk haster hjem fra jobb og gatene er i en overgangsfase. Da er man mest usynlig. Med hjertet i halsen klatret jeg opp på pallestabelen i bakgården. Den var ustødig og knirket illevarslende under vekten min.

Lufteventilen var, som jeg hadde håpet, ikke skikkelig låst, bare festet med en enkel, rusten haspe. Jeg klarte å lirke den opp med en liten lommekniv. Åpningen var trang. Jeg måtte puste ut, trekke inn magen og åle meg gjennom som en slange. I et lite, ydmykende øyeblikk satt jeg fast, med hodet inne og resten av kroppen ute. Så ga noe etter, og jeg falt de siste to meterne ned på gulvet inne i verkstedet med et dump.

Jeg ble liggende et øyeblikk i mørket, lyttende. Stillhet. Jeg reiste meg og børstet støv av klærne. Luften i rommet var kald og luktet av tørr leire, terpentin og noe annet – en svak, søtlig duft av parfymen til Thea, som et spøkelse i rommet.

Det svake lyset fra gatelyktene utenfor kastet lange skygger over inventaret. Det var et organisert kaos. Hyller fylt med uferdige kopper, skåler og små skulpturer. Noen var perfekte, andre var skjeve og mislykkede. Det var et rom fylt av prøving og feiling, av kreativitet i prosess. I et hjørne sto dreieskiven hennes, dekket av et stivnet lag med leire. Ved siden av sto en krakk. Det var her hun hadde sittet, i sin egen verden, fri.

Politiet hadde åpenbart vært her. Man kunne se hvor de hadde åpnet skuffer og flyttet på ting. Men de hadde lett etter et drapsvåpen, etter blodspor, etter en kobling til Emil Skare. De hadde ikke lett etter en jentes sjel.

Jeg begynte min egen, metodiske leting. Jeg startet med skrivebordet hennes. Det var dekket av skisser på løse ark, kullstifter og pensler. Jeg gikk gjennom hver eneste tegning. De fleste var av vaser, krukker, abstrakte former. Men ingen svart skissebok.

Jeg jobbet meg gjennom hyllene, løftet på hver uferdige kreasjon. Ingenting. Jeg sjekket skap, verktøykasser, til og med den store sekken med råleire som sto i et hjørne. Timene gikk. Frustrasjonen begynte å gnage. Hadde Markus tatt feil? Hadde hun ødelagt den? Eller, en enda verre tanke, hadde morderen funnet den før meg?

Jeg var i ferd med å gi opp. Jeg sto midt på gulvet og så meg rundt i det stille, støvete rommet, og følte en bølge av nederlag. Jeg hadde brutt loven, risikert alt, for ingenting.

Det var da blikket mitt falt på en rekke med store, ferdige krukker som sto på en hylle høyt oppe på veggen. De var vakkert glaserte i ulike blå- og grønntoner. De så ferdige ut, klare for salg eller utstilling. Men én av dem skilte seg ut. Den var ikke glasert, men bare brent, og den hadde et tungt lokk av leire. Den virket eldre, mer personlig enn de andre.

Jeg fant en krakk å stå på. Krukken var tung. Jeg løftet forsiktig av lokket. Inni var den fylt med gamle filler, som for å beskytte noe skjørt. Jeg stakk hånden nedi, og fingrene mine traff en hard, rektangulær gjenstand.

Jeg løftet den ut.

Den var liten, svart, med et enkelt strikk for å holde den lukket. En skissebok.

Jeg holdt pusten og åpnet den. De første sidene var fylt av det jeg forventet: elegante tegninger av vaser, ideer til nye former, notater om ulike typer glasur. Men så, midt i boken, endret innholdet seg dramatisk.

Der var han.

En rask, nesten febrilsk skisse av en mann på en buss, sett fra siden. Under sto det: *«Mannen fra bussen. Ser aldri på noen. Bare ut av vinduet. Som om han måler verden.»*

Jeg bladde videre. En ny tegning. Mannen som gikk ut av Kiwi med en handlepose. *«Alltid det samme. Brød. Melk. Hyssing. Batterier. Hva bruker man så mye hyssing til?»*

Side etter side. Det var et portrett av en besettelse, tegnet av offeret for en annen. Tegningene ble mørkere, strekene hardere. En skisse av en figur som sto som en skygge mellom trærne. *«Jeg tror han fulgte etter meg på løpeturen i dag. Sto ved tennisboblen. Bare en følelse. Jeg er paranoid.»*

Og så, på den aller siste siden som var skrevet på, en enkelt, kort tekst. Streken var hakkete, som om hun hadde skrevet den i hastverk, med en skjelvende hånd.

Datoen var to dager før hun ble drept.

*«Han vet det. Han vet at jeg ser ham. Kommentaren om hendene mine. Om ‘urenheter’. Det var ikke tilfeldig. Blikket hans i dag på butikken var annerledes. Det var ikke tomt lenger. Det var hardt. Som en dør som ble lukket. Jeg er redd.»*

Jeg lukket boken. Jeg holdt den hardt i hendene. Det var mer enn et bevis. Det var Theas siste vilje. Hennes vitnesbyrd. Et rop om hjelp fra den andre siden av graven.

Jeg hadde funnet den. Jeg hadde funnet stemmen hennes. Og nå skulle jeg sørge for at den ble hørt.
