## Saken gjenåpnes

Morgengryet over Sandvika var grått og ubarmhjertig, men jeg la ikke merke til det. Jeg hadde ikke sovet. Hele natten hadde jeg sittet ved kjøkkenbordet mitt, med Theas skissebok, de løse kulltegningene og det gulnede fotografiet spredt ut foran meg som om det var tarotkort som skulle avsløre en forferdelig fremtid. Hver gang jeg så på det gamle bildet – på den unge, intense Harald Holmen og den unge, arrogante Aksel Halvorsen – følte jeg at jeg stirret inn i opphavet til en tragedie.

Presis klokken åtte møtte jeg Thomas Helland utenfor advokatkontoret hans. Han så ut som han heller ikke hadde sovet, men øynene hans brant av en ny, intens energi.

«Har du den?» var det første han sa.

Jeg nikket og klappet på den bulkete stresskofferten jeg bar på. «Jeg har den. Og mer til.»

Inne på hans kontor, som sto i sterk kontrast til mitt eget rotete hjem med sine rene flater og rader av lovbøker, la jeg alt frem. Først den svarte skisseboken. Han leste Theas siste, redde ord, og et hardt uttrykk la seg over ansiktet hans.

«Dette alene er nok til å kreve full gjenopptakelse,» sa han.

«Det blir bedre,» sa jeg, og la frem kulltegningene. De detaljerte studiene. Og til slutt, som et trumfkort, det gamle fotografiet.

«Herregud,» hvisket Helland da han gjenkjente en ung Aksel Halvorsen. Han så på den andre unge mannen, på ringen, og så tilbake på meg. «De kjente hverandre?»

«De gjorde åpenbart det,» sa jeg. «Og Thea fant ut av det. Det var det som signerte dødsdommen hennes. Hun koblet sin anonyme forfølger til sin egen far. Det gjorde trusselen personlig. Og det gir oss et motiv som er uendelig mye sterkere enn bare en tilfeldig besettelse.»

Helland reiste seg og begynte å gå frem og tilbake. Han var ikke lenger bare en forsvarer; han var en strateg som så hele slagmarken forandre seg foran øynene sine.

«Dette endrer alt,» sa han, og gjentok mine egne tanker fra natten før. «Dette handler ikke lenger bare om å renvaske Emil. Dette handler om å avsløre en konspirasjon, eller i det minste et fortiet fiendskap som har ulmet i flere tiår. Vi går ikke til Moberg. Ikke ennå. Vi går rett til topps. Til politimesteren. Og vi gjør det nå.»

En time senere befant vi oss i et stort møterom på politihuset i Asker. En tydelig irritert lensmann Moberg var blitt tilkalt, sammen med politimester Iversen, en myndig kvinne med et rykte for å være like skarp som hun var rettferdig. Stemningen var isende.

«Jeg håper dette er viktig, Helland,» sa Iversen og så på klokken. «Jeg har blitt fortalt at dere har ‘nye, avgjørende bevis’ i en sak vi anser som oppklart.» Blikket hennes sveipet over til meg, kjølig og granskende.

Uten et ord la Helland skisseboken på det polerte møtebordet. Han åpnet den til siste side.

«Dette er et utdrag fra Thea Halvorsens personlige skissebok, funnet av min klient etter anvisning fra ham selv,» sa han med en formell, juridisk tyngde. «Siste innlegg er skrevet to dager før hun ble drept.»

Politimester Iversen tok på seg et par lesebriller og leste den korte, skjelvende teksten. Jeg så hvordan ansiktet hennes forandret seg. Den profesjonelle irritasjonen ble erstattet av en plutselig, intens konsentrasjon. Moberg lente seg også frem, leste, og jeg så fargen forsvinne fra ansiktet hans.

«Herregud,» mumlet han.

Helland fortsatte, nådeløst. Han la frem kulltegningene, de detaljerte portrettene av mannen Thea fryktet. Og til slutt, fotografiet.

«Og her, politimester, ser dere hvorfor dette ikke bare er en tilfeldig forfølger. Offerets far, Aksel Halvorsen, og den mistenkte forfølgeren, Harald Holmen, har en felles fortid. En fortid Aksel Halvorsen ‘glemte’ å nevne under avhør, selv da han ble spurt om noen kunne ha noe imot familien.»

Det ble helt stille i rommet. Moberg sank ned i stolen sin, som om luften hadde gått ut av ham. Han så på meg, og i blikket hans lå en blanding av vantro, sinne over å ha blitt ført bak lyset, og en gryende, forferdelig erkjennelse av at han hadde tatt feil. Katastrofalt feil.

Politimester Iversen så lenge på fotografiet. Hun så på den unge Holmen, så på den unge Halvorsen. Så tok hun av seg brillene og så rett på Moberg. Stemmen hennes var rolig, men den hadde en klang av stål.

«Lensmann Moberg,» sa hun. «Du vil umiddelbart iverksette prosessen for å løslate Emil Skare. Alle siktelser frafalles. Umiddelbart.»

Hun snudde seg mot meg. «Herr Juul. Til tross for dine… uortodokse metoder, ser det ut til at du har avdekket noe vesentlig. Noe vi fullstendig har oversett.»

Hun reiste seg. «Moberg, du vil søke om en full ransakingsordre for adressen Søndre vei 22. Begrunnelse: Nye bevis i Halvorsen-saken som knytter beboer til offeret. Jeg vil ha den på mitt bord innen en time. Vi iverksetter den så snart den er godkjent.»

Triumfen jeg burde ha følt, ble overskygget av en plutselig, isnende følelse av hastverk.

«Politimester,» sa jeg. «Han vet at vi kommer. Han er ikke dum. Han har visst at jeg har etterforsket ham. Hvert minutt vi venter, er et minutt han har til å ødelegge bevis.»

Iversen så på meg, og jeg tror hun forsto alvoret. «Vi vil sette diskret spaning på huset umiddelbart. Men vi må følge prosedyre. Vi kan ikke gå inn før ordren er signert. Det er rettssikkerhet.»

Hun hadde rett. Systemet måtte følge sine egne regler, selv når det gikk sakte. Men jeg visste, med en sikkerhet som frøs blodet i årene mine, at Harald Holmen ikke fulgte noen andre regler enn sine egne. Og akkurat nå, i sitt plettfrie hus bare noen kilometer unna, var han ikke lenger en passiv observatør. Han var en mann som hadde mistet kontrollen, en mann som visste at spillet var tapt. Og en slik mann var ikke lenger et rovdyr som jaktet.

Han var et såret dyr, trengt opp i et hjørne. Og det finnes ingenting farligere.
