## Broen

Vinteren kom for alvor. Snøen la seg som et tykt, lyddempende teppe over Nesøya, og forvandlet det arrede landskapet til noe rent og nesten uskyldig. De mørke hemmelighetene, de vonde minnene, alt lå nå begravet under et hvitt, plettfritt laken. Men jeg visste, som alle som har levd en stund vet, at snøen alltid smelter.

Jeg tilbrakte dagene innendørs, med bøkene mine, med den stille summingen fra kaffetrakteren som eneste selskap. Den lille, blå keramikkskålen på peishyllen var blitt et stille midtpunkt i rommet. Noen dager så jeg på den og tenkte på Theas mot, på hennes ukuelige behov for å se og forstå. Andre dager så jeg på den og følte bare en bunnløs sorg over et liv som var blitt slukket altfor tidlig.

Saken var blitt en del av meg. Den hadde vekket til live den gamle etterforskeren, den rastløse jegeren jeg trodde jeg hadde lagt bak meg. Jeg hadde rettet opp feilen fra Malin-saken. Jeg hadde kjempet for en uskyldig mann og funnet sannheten. Jeg burde følt meg tilfreds. Men seieren var hul. For å finne rettferdighet for Thea, hadde jeg måttet stirre så dypt ned i mørket – i Haralds kalde logikk, i Aksels feige svik – at jeg følte mørket hadde stirret tilbake og satt sine spor i meg.

Jeg hadde kommet til Nesøya for å finne fred. For å unnslippe spøkelsene fra et langt liv i skyggesiden av samfunnet. I stedet hadde øya gitt meg et siste, brutalt spøkelse. Og i prosessen hadde den mistet sin egen uskyld. Den var ikke lenger et fristed for meg. Den var bare et vakkert, hjemsøkt sted.

En klar og iskald formiddag, da solen glitret i snøkrystallene og fikk hele verden til å se nyfødt ut, tok jeg en avgjørelse. Jeg pakket ikke mye. Bare en koffert med klær, en eske med de viktigste bøkene mine, og den lille, blå skålen, som jeg pakket omhyggelig inn i et ullskjerf.

Jeg låste døren til det lille huset mitt, uten å se meg tilbake.

Jeg satte meg i Volvoen og kjørte, ikke mot sentrum, men mot DNB-tomten. Jeg parkerte på min gamle observasjonspost, men denne gangen så jeg ikke mot Søndre vei. Jeg så mot Nesøybrua.

Den strakte seg over det islagte sundet som en ryggrad av betong, en fysisk forbindelse til verden utenfor. Broen var både en inngang og en utgang. For to år siden hadde jeg kjørt over den med et naivt håp om en ny, rolig begynnelse. Nå satt jeg her og så på den, og visste at den representerte noe annet. En flukt, kanskje. Eller bare en nødvendig forflytning.

Jeg tenkte på alle sammen. På Harald, som satt i sin celle og skrev på sitt endeløse manifest om orden og kaos. På Aksel, som satt i sin tomme villa, dømt til et liv i taushet med sin egen skyld. På Beate, som kanskje fant en form for fred under den toskanske solen. På Emil, som et sted der ute i verden prøvde å lime sammen bitene av et knust liv. Og på Thea, som for alltid ville være ung, frosset fast i tid, men som levde videre i en liten, uperfekt skål og i arrene hun hadde etterlatt i oss alle.

Var det verdt det? All smerten, all frykten, all uroen jeg hadde gravd frem? Ja. Det var det. For alternativet var å la en løgn bestå. Å la en uskyldig mann råtne, og la et offer bli redusert til en fotnote i sin egen morders forvridde fortelling. Sannheten leger ikke alle sår. Noen ganger river den dem bare videre opp. Men den er det eneste vi har som kan rense luften, som kan la en ny, skjør begynnelse få puste.

Jeg startet bilen. Lyden av den gamle motoren var en trygg, kjent brumming. Jeg kjørte ut fra parkeringsplassen og svingte til venstre, mot broen.

Da jeg kjørte opp på broens høyeste punkt, senket jeg farten et øyeblikk. Til venstre lå Nesøya, glitrende og hvit i vintersolen, et postkort-perfekt bilde på en idyll som jeg nå visste var en illusjon. Til høyre lå fastlandet, med sine endeløse veier, sine støyende byer, sin uoversiktlige og kaotiske fremtid.

Jeg visste ikke hvor jeg skulle. Jeg hadde ingen plan. Kanskje jeg ville kjøre sørover, til et sted der snøen aldri la seg. Kanskje jeg ville finne en annen, liten by, et annet forsøk på stillhet. Eller kanskje jeg bare ville fortsette å kjøre.

Jeg trykket forsiktig på gasspedalen. Bilen rullet ned fra broen og inn på fastlandet. I sladrespeilet så jeg Nesøya bli mindre og mindre, til den bare var en hvit flekk i horisonten.

Jeg hadde ikke funnet freden jeg søkte. Men jeg hadde funnet noe annet. En form for forsoning med den jeg var. Jeg var ikke en pensjonist som kunne dyrke roser og lese bøker i fred. Jeg var en etterforsker. En jeger. En som var dømt til å se sprekkene i fasaden, til å lytte etter dissonansen i harmonien. Kanskje det ikke fantes noen flukt fra det. Kanskje det eneste man kunne gjøre, var å akseptere det. Og fortsette å kjøre.

Med Theas lille, blå skål trygt plassert på passasjersetet ved siden av meg, et taust løfte om å aldri glemme det som var ekte, kjørte jeg videre. Inn i det ukjente. Ikke på flukt fra spøkelsene, men med en ny, sårbar erkjennelse: at de alltid ville være en del av reisen.
