## Broren bryter sammen

En avisartikkel er som en stein kastet i et stille vann. Man ser det umiddelbare plasket, men man vet aldri hvilke ringer som vil spre seg, eller hva som vil bli virvlet opp fra bunnen. Budstikkas sak om serietrakassereren var en slik stein. Den skapte ikke en storm av offentlig panikk, slik jeg kanskje hadde fryktet, men den skapte en understrøm. En nervøs summing av samtaler over hagehekker og i kaffekøen på Kiwi. Folk leste artikkelen, så seg rundt, og lurte. *Hvem? Er det en jeg kjenner?*

For de fleste forble det et abstrakt mysterium. Men for én person var det som å få et elektrisk sjokk.

To dager etter at artikkelen ble publisert, ringte telefonen min. Det var et ukjent nummer. Jeg svarte.

«Er dette Juul? Konrad Juul?» Stemmen var ung, anspent, og på grensen til å knekke. Jeg kjente den igjen umiddelbart.

«Markus?» sa jeg. «Markus Halvorsen?»

«Ja. Jeg… jeg må snakke med deg.» Han trakk pusten. «Ikke i telefonen. Kan vi møtes? På det samme stedet som sist.»

En halvtime senere satt jeg på de ruglete knausene på Hvamodden. Høstfargene var blitt dypere, og en kjølig vind feide inn fra fjorden. Markus kom gående mot meg, med hendene gravd dypt ned i lommene på en tynn jakke. Han var blek, og øynene hans var vidåpne, som om han hadde sett et spøkelse.

«Jeg leste artikkelen i Budstikka,» sa han uten innledning, og satte seg ved siden av meg. «Om den mannen. Som overvåker. Som er besatt av orden. Det… det er ham, ikke sant? Det er mannen Thea snakket om.»

Jeg nikket. «Jeg tror det.»

Han så ut over det grå, urolige vannet. «Da politiet arresterte Emil… jeg trodde på det. Jeg ville tro på det. Det var en enkel forklaring. Det ga en slags mening. Men det føltes feil. Thea var ferdig med Emil. Hun var trist over det, men hun var ikke redd for ham.» Han snudde seg mot meg, og blikket hans var fylt av en desperat, brennende skam. «Det er noe jeg ikke fortalte deg. Noe jeg ikke har fortalt noen.»

Jeg ventet. Jeg visste at dette var viktig. Dette var ringvirkningen jeg hadde håpet på.

«Theas hemmelighet,» sa han, og stemmen hans var knapt en hvisking. «Det var ikke bare keramikken. Det var noe mer. Noe som var knyttet til den mannen.»

Han trakk pusten dypt, som for å samle mot. «Thea var ikke bare redd for ham. Hun var… fascinert. På en skremmende måte. Hun var jo en observatør, som jeg fortalte deg. En samler av karakterer. Og han var den ultimate, uforståelige karakteren. Hun begynte å dokumentere ham.»

Pulsen min økte. «Dokumentere? Hvordan da?»

«Hun hadde en skissebok,» sa Markus. «En liten, svart bok hun alltid bar med seg. Den var egentlig for keramikkskissene hennes. Men den siste måneden… den var full av ham. Hun tegnet ham. Igjen og igjen. Skisser av en mann på bussen, en mann utenfor Kiwi, en mann som en skygge i skogen. Hun skrev små notater ved siden av. Observasjoner. Klokkeslett. Hva han hadde på seg. Hva han kjøpte. Ting han sa.»

Han tok hendene opp til ansiktet. «Jeg så i den en gang. Hun ble rasende. Sa jeg aldri måtte røre den. At det var farlig. Jeg trodde hun overdrev. At det var en del av hennes kunstneriske prosess. Å studere det mørke, det rare. Jeg forsto ikke… jeg forsto ikke at hun dokumenterte sin egen morder.»

Ordene hang mellom oss, like kalde og skarpe som vinden fra fjorden. En skissebok. Et bevis. Et vitnesbyrd fra de døde.

«Hvor er den boken, Markus?» spurte jeg, og prøvde å holde stemmen rolig, selv om hjertet mitt hamret. «Har politiet den?»

Markus ristet på hodet. «Nei. De… de vet ikke om den. Jeg sa ingenting. Jeg var redd. For hva far ville si. For alt. Etter at hun døde, var jeg på rommet hennes. Jeg lette etter den. Jeg ville gjemme den, eller ødelegge den. Jeg vet ikke. Men jeg fant den ikke. Den var ikke der.»

En bølge av skuffelse skylte over meg, etterfulgt av en umiddelbar, logisk tanke.

«Selvfølgelig var den ikke der,» sa jeg, mer til meg selv enn til ham. «Hjemme var ikke hennes trygge sted. Hjemme var farens rike. Hun ville ha gjemt den på det eneste stedet som var helt og holdent hennes. Det eneste stedet hun følte seg fri.»

Markus så på meg, og forsto umiddelbart. «Verkstedet,» hvisket han. «Keramikkverkstedet i Sandvika.»

Jeg reiste meg. Adrenalinet pumpet. Dette var det. Dette var gjennombruddet. Ikke bare indisier og magefølelse, men et potensielt, håndfast bevis. En bok, skrevet og tegnet av offeret selv, som dokumenterte hennes frykt og morderens besettelse. Det var et bevis Moberg umulig kunne ignorere.

«Har du nøkkel?» spurte jeg Markus.

Han ristet på hodet. «Nei. Politiet forseglet det etter at de gjorde en rask sjekk. Far har nøkkelen, men han vil aldri gi deg den. Han vil ikke at flere av Theas ‘skitne små hemmeligheter’ skal komme ut.»

Aksel Halvorsen. Alltid en hindring. Alltid beskyttende sin egen fasade.

«Ok,» sa jeg og begynte å gå. «Da må vi finne en annen vei inn.»

«Hva skal du gjøre?» ropte Markus etter meg.

Jeg snudde meg ikke. «Jeg skal hente en jentes dagbok,» sa jeg. «Og jeg skal sørge for at hele verden får lese den.»

Jeg forlot Markus på knausene, en ung mann endelig frigjort fra vekten av en hemmelighet, men nå tynget av en enda verre byrde: vissheten om hva den hemmeligheten hadde kostet søsteren hans.

For meg var det ingen tid til ettertanke. Jakten hadde fått en ny, desperat retning. Det var ikke lenger bare en jakt på en morder. Det var et kappløp for å finne Theas stemme, gjemt et sted mellom leire og støv, før det var for sent.
