## Et rop fra innsiden

Skisseboken i hendene mine føltes ikke som papir og papp. Den føltes som en ladet gjenstand, pulserende med Theas frykt og innsikt. Dette var ikke lenger en sak bygget på min intuisjon og en samling av løse tråder. Dette var hennes historie, fortalt med hennes egne ord, hennes egen strek. Dette var dynamitt.

Jeg kom meg ut av verkstedet samme vei som jeg kom inn, med skisseboken trygt gjemt på innsiden av jakken. Hvert knirk i de gamle pallene, hver bil som passerte i det fjerne, føltes som et varsel. Jeg var ikke lenger bare en etterforsker; jeg var en budbringer med en farlig beskjed, og jeg visste at avsenderens morder fortsatt var der ute.

Det første jeg gjorde da jeg kom hjem, var å fotografere hver eneste side i boken med telefonen min. En digital kopi, en forsikring. Hvis noe skulle skje med meg eller den fysiske boken, måtte beviset overleve.

Min neste telefon var ikke til Moberg. Ikke ennå. Han hadde gjort sin posisjon klar. Å komme stormende inn på kontoret hans midt på natten ville bare føre til flere spørsmål om hvordan jeg hadde fått tak i boken, og potensielt kompromittere beviset før det i det hele tatt ble anerkjent. Jeg trengte en alliert på innsiden av systemet. En som var like desperat som meg.

Jeg fant nummeret til Emil Skares forsvarer, en offentlig oppnevnt advokat ved navn Thomas Helland. Jeg ringte ham, selv om klokken nærmet seg midnatt.

«Helland,» svarte en trøtt, men profesjonell stemme.

«Mitt navn er Konrad Juul,» sa jeg. «Jeg er pensjonert fra Kripos. Jeg har jobbet uoffisielt med Halvorsen-saken. Jeg tror jeg har funnet noe som kan renvaske klienten din fullstendig.»

Det ble stille i den andre enden. En stillhet fylt av den kynismen som bare en forsvarer som har hørt alle mulige historier, kan ha. «Og hva skulle det være, herr Juul?»

«En skissebok,» sa jeg. «Tilbakeholdt av offeret. Den inneholder detaljerte observasjoner, tegninger og nedskrevne frykt-ytringer rettet mot en annen, spesifikk mann. En mann hun kalte ‘Mannen fra bussen’. Siste innlegg er datert to dager før hun døde, og hun skriver rett ut: ‘Jeg er redd’.»

Stillheten som fulgte nå, var annerledes. Den var ikke kynisk. Den var fylt av en plutselig, elektrisk interesse.

«Hvor har du dette fra?» spurte Helland, og søvnen var borte fra stemmen hans.

«Det er ikke viktig akkurat nå. Det som er viktig, er at dette beviset endrer alt. Det etablerer en alternativ mistenkt, og det gir et troverdig motiv for hvorfor noen andre enn min klient ville skade Thea Halvorsen. Hun visste for mye. Hun så for mye.»

«Dette er… dette er utrolig, hvis det er sant,» stammet Helland. «Min klient… Emil… han nevnte noe om en ‘Hyssingmann’. Han prøvde å fortelle meg det, men jeg… jeg trodde det var et desperat forsøk på å avlede oppmerksomheten.» Skyldfølelsen i stemmen hans var tydelig.

«Klienten din har snakket sant hele tiden,» sa jeg. «Han har blitt presset inn i en falsk tilståelse av et politi som ville ha en rask løsning. Nå har vi sjansen til å rette opp i det. Jeg trenger din hjelp til å presentere dette på en måte som tvinger Moberg til å handle.»

«Selvfølgelig,» sa Helland umiddelbart. «Møt meg på kontoret mitt i morgen tidlig. Klokken åtte. Ta med deg alt du har. Vi skal legge en plan. Hvis det du sier stemmer, skal jeg kreve umiddelbar løslatelse og full gjenopptakelse av saken.»

Da jeg la på, følte jeg for første gang på lenge at jeg ikke var helt alene. Jeg hadde en alliert. En som hadde den juridiske tyngden til å bruke dynamitten jeg hadde funnet.

Jeg klarte ikke å sove den natten. Jeg satt i stuen min med den lille, svarte boken i fanget. Jeg leste Theas ord igjen og igjen. Jeg så på de raske, nesten desperate skissene av Harald Holmen. Det var som å se drapet utfolde seg i sakte film. Man kunne se hvordan hennes nysgjerrige fascinasjon gradvis ble omgjort til en kald, gnagende frykt. Hun hadde vært så nær ved å forstå hvem han var, hva han representerte. Og han hadde visst det.

Samtalen på bussen ga plutselig en ny, enda mørkere mening. Hans monolog om å «korrigere forstyrrelser». Han hadde ikke snakket generelt. Han hadde snakket spesifikt om Thea. Hun var «støyen», den «uforutsigbare variabelen» som hadde forstyrret hans mønster, ikke bare ved å være den hun var, men ved å se *ham*.

Et rop fra innsiden. Det var det Emil Skares desperate forsøk på å bli hørt hadde vært. Og nå hadde Theas eget rop, fra den andre siden, endelig nådd frem. De to stemmene, den levendes og den dødes, var i ferd med å flette seg sammen til et kor som selv det døve politiapparatet måtte lytte til.

Jeg visste at morgendagen ville bli avgjørende. Møtet med Helland ville sette i gang en kjedereaksjon. Det ville utløse et jordskjelv i Mobergs pent avsluttede sak.

Men jeg visste også noe annet. Når nyheten om denne skisseboken nådde Harald Holmen – og det ville den gjøre, gjennom media, gjennom rykter – ville han forstå at hans perfekte, kontrollerte verden var i ferd med å rase sammen. Og en mann som han, presset opp i et hjørne, var i stand til hva som helst.

Kampen for å renvaske Emil Skare var i ferd med å vinnes. Men min personlige kamp med Harald Holmen hadde akkurat gått inn i sin farligste fase.
