## Haralds siste trekk

Inne i det mørklagte huset i Søndre vei 22 beveget Harald Holmen seg med en ro som grenset til det seremonielle. Panikk var en følelse han foraktet, en urenhet i tankeprosessen. Nå, da slutten var et uunngåelig faktum, følte han bare en iskald, konsentrert klarhet. Spillet var tapt. Han hadde gjort én fundamental feilberegning: Han hadde undervurdert den døde jentas evne til å snakke. Skisseboken var et postmortem vitnesbyrd han ikke hadde forutsett.

Men et tapt spill betydde ikke et nederlag. Det betydde bare at spillet måtte avsluttes på hans egne premisser. Han var ikke en rotte som skulle fanges i en felle av klønete politifolk. Han var arkitekten. Han var regissøren. Og han skulle selv skrive den siste scenen.

Spanerne utenfor bekymret ham ikke. De var bare statister, publikum. De så et mørkt hus og trodde han gjemte seg. De forsto ikke at mørket var hans lerret. Det var her inne han forberedte sitt mesterverk.

Hans første handling hadde vært å rense. Med den samme metodiske presisjonen som han trimmet hekken sin, hadde han gått gjennom huset for å fjerne de siste, gjenværende sporene. Datamaskinen hans var ikke bare slettet; harddisken var fysisk ødelagt og oppløst i en bøtte med syre på vaskerommet. Eventuelle klesplagg som kunne bære mikroskopiske spor fra Hvamodden, led samme skjebne. Alt ble redusert til en kjemisk, uidentifiserbar grøt.

Men dette handlet ikke lenger primært om å fjerne bevis. Det handlet om å forberede scenen.

Han tok på seg en hvit, ren kjeledress av papir, av den typen man bruker ved saneringsarbeid. Han tok på seg gummihansker og blå plastoversko. Han skulle ikke etterlate et eneste, nytt spor. Alt skulle være sterilt. Kontrollert.

Så begynte han å *forberede* huset. Ikke som et hjem, men som en felle. Han visste at politiet ville komme. De ville komme med sine store støvler og sine klønete prosedyrer. Men han visste også, med en absolutt, intuitiv sikkerhet, at Konrad Juul ikke ville klare å vente. Den gamle mannen var for utålmodig, for personlig involvert. Den åpne døren var agnet, og Juul var fisken som var for stolt og for nysgjerrig til å ikke bite.

I den minimalistiske gangen, rett innenfor døren, plasserte han en liten, nesten usynlig snubletråd, koblet til en enkel, men effektiv mekanisme. Når Juul kom inn og snublet, ville det ikke utløse en bombe eller en alarm. Det ville utløse døren. En tung, lydløs magnetlås ville slå inn og forsegle inngangsdøren med et ugjenkallelig klikk. Gjesten ville være fanget.

Deretter gikk han inn på kjøkkenet. Fra underskapet hentet han frem flere flasker med kjemikalier. Klorin. Salmiakk. Rengjøringsmidler så sterke at de kunne etse bort organisk materiale. Han begynte å helle dem utover gulvet, i et nesten kunstnerisk mønster. Ikke for å vaske, men for å skape en odør. En stank så intens og kjemisk at den ville overmanne enhver annen lukt i huset. Lukten av død skulle erstattes av lukten av desinfeksjon. Det var en symbolsk handling. Han renset ikke bare et åsted; han slettet en eksistens.

Han visste at Konrad ville komme alene. Det var hans natur. Han var en ensom ulv, en mann som stolte mer på egne instinkter enn på systemet han en gang hadde tjent. Denne styrken var også hans største svakhet, hans *hybris*. Og det var den Harald nå skulle utnytte.

I stuen, der alt var i perfekt orden – bøkene i hyllen sortert etter farge og størrelse, fjernkontrollene på bordet i en perfekt rett linje – forberedte han konfrontasjonen. Han satte én enkelt stol midt på gulvet, vendt mot gangen. Som en trone. Eller en elektrisk stol.

Han tenkte på Thea. Selv nå følte han ingen anger, ingen skyld. Hun hadde vært en dissonans, en feil note i en ellers perfekt symfoni. Hennes nysgjerrighet, hennes observasjoner, hennes kunst… alt var former for uorden. Hun hadde sett på ham, ikke med frykt eller beundring, men med en analytisk nysgjerrighet som var en grotesk etterligning av hans egen. Hun hadde prøvd å forstå ham, å katalogisere ham, og i prosessen hadde hun krenket hans innerste vesen. Hun hadde gjort ham til et *objekt*. For det kunne det bare finnes én korrigering.

Nå var det Juul som begikk den samme synden. Han hadde gravd i Haralds fortid, analysert hans vaner, forsøkt å trenge inn i hans sinn. Han hadde forstyrret mønsteret på den mest intime måten. Og han måtte derfor korrigeres.

Harald gikk tilbake til vaskerommet. Fra et låst skap hentet han frem sitt siste verktøy. Det var ikke en pistol eller en kniv. Slike verktøy var klønete, bråkete og etterlot for mye rot. Hans verktøy var stille, presist og medisinsk. En sprøyte, fylt med en klar væske. En kraftig dose av et beroligende middel, nok til å slå ut en mann på Konrads størrelse på sekunder. Døden skulle ikke være voldelig. Den skulle være en stille, administrert hendelse. En avslutning.

Med sprøyten i lommen på kjeledressen, gikk han tilbake til gangen. Han sto et øyeblikk i mørket og så på den lille, åpne sprekken i inngangsdøren. Den var en munn som hvisket en invitasjon ut i natten. En sirenesang for en sta, gammel mann.

Han tente det ene, nakne lyset i taket i gangen, lot det brenne i nøyaktig tretti sekunder – lenge nok til å bli sett, lenge nok til å signalisere at noe var i bevegelse – før han slukket det igjen.

Så trakk han seg tilbake til skyggene i enden av den lange gangen, ved inngangen til stuen. Han ble stående, helt urørlig, som statuen vaktmesteren hadde beskrevet. Han kontrollerte pusten sin til den var nesten lydløs. Han ventet.

Han visste at Konrad ville komme. Han kunne føle det. Han kunne føle den gamle mannens uro, hans utålmodighet, hans overbevisning om at han var smartere enn systemet. Han kom til å forlate den trygge bilen sin. Han kom til å gå over den perfekt klipte plenen. Han kom til å se den åpne døren og tolke det som et tegn på panikk, på en feil fra Haralds side. Han ville tro at han hadde overtaket.

Og i det øyeblikket han trådte over dørstokken, inn i mørket, inn i stanken av klorin, ville han innse, altfor sent, at han ikke hadde vært jegeren. Han hadde vært byttet hele tiden. Og fellen hadde nettopp klappet igjen.
