## Den andre skyggen

Møtet på den 265-bussen hadde etterlatt meg med en følelse av å ha blitt merket. Jeg var ikke lenger en anonym observatør. Jeg var blitt en navngitt trussel i Harald Holmens ellers så ordnede verden. Hans iskalde, filosofiske monolog om å «korrigere forstyrrelser» var ikke bare en tilståelse; det var en advarsel. Og jeg visste, med en instinktiv sikkerhet som kom fra tretti år med å jakte på rovdyr i menneskeham, at dette ikke var en mann som nøyde seg med å advare.

Jeg trakk meg tilbake. Ikke fra saken, men fra den direkte observasjonen. Å fortsette å sitte på DNB-tomten ville være tåpelig og provoserende. Spillet hadde flyttet seg fra feltet og opp på det strategiske planet. Jeg måtte finne ut hvem Harald Holmen var *før* han kom til Nesøya. Et menneske som ham oppstår ikke i et vakuum. Et slikt behov for kontroll, en slik forakt for menneskelig «støy», er et resultat av et liv levd på en spesiell måte.

Mine gamle kontakter i Kripos var ikke lenger tilgjengelige for meg på en offisiell måte, men nettverket var der fortsatt. Gamle vennskap, tjenester man skyldte hverandre. Jeg ringte en gammel kollega, Morten, som nå jobbet med arkiv og historiske saker. Jeg ga ham ikke hele historien, bare nok til å vekke nysgjerrigheten hans.

«Jeg ser på en fyr,» sa jeg. «Harald Holmen. Rundt seksti. Bor på Nesøya. Tidligere arkivar. Kan du se om navnet hans dukker opp i noe som helst, uansett hvor trivielt? Gamle saker, klager, vitneobservasjoner. Hva som helst.»

Morten sukket i den andre enden. «Du klarer aldri å gi deg, du Konrad. Greit, jeg skal kjøre et søk når jeg får tid. Men ikke forvent mirakler.»

Mens jeg ventet på Morten, startet jeg min egen, mer analoge graving. Jeg kjørte til Bærum kommunes plan- og bygningsarkiv. Under påskudd av å være en historieinteressert nabo, fikk jeg tilgang til de gamle byggesakspapirene for Søndre vei 22. Der, i en gulnet mappe, fant jeg historien om huset.

Harald Holmen hadde kjøpt tomten for femten år siden. Han hadde revet det gamle, sjarmerende trehuset som sto der, og bygget den kalde, sterile betongboksen han bodde i nå. Han hadde fungert som sin egen prosjektleder, og dokumentene var et vitnesbyrd om hans personlighet. Hver søknad var fylt ut med en presisjon som grenset til det absurde. Hver tegning var perfekt. Det var dusinvis av brev frem og tilbake mellom ham og kommunen, der han i et formelt, men ufravikelig språk, kranglet om millimeteravvik i reguleringsplanen og fargekoder på utvendig maling.

Mest interessant var en serie med klager fra den daværende naboen i nummer 20. En eldre dame ved navn Astrid Nilsen. De første klagene var trivielle: støy fra byggingen, støv. Men etter hvert som Haralds hus sto ferdig og han flyttet inn, endret klagene karakter.

*«Han stirrer,»* sto det i et håndskrevet brev, datert et år etter at han flyttet inn. *«Han står i vinduet i andre etasje og bare stirrer inn i hagen min. I timevis. Jeg føler meg overvåket i mitt eget hjem. Han noterer i en bok. Hva er det han noterer? Når jeg klipper rosene mine? Når jeg får besøk av barnebarna mine? Det er dypt ubehagelig.»*

En annen klage, et halvt år senere: *«Han har satt opp et kamera. Det er rettet direkte mot min uteplass. Politiet sier han har lov til å filme sin egen eiendom, men vinkelen er slik at den fanger opp alt jeg gjør. Jeg tør ikke lenger sitte ute og drikke kaffe.»*

Saken hadde blitt formelt registrert hos politiet, men som forventet, raskt henlagt. «Ingen straffbare forhold funnet,» sto det i det siste dokumentet. «Partene anmodet om å løse saken i minnelighet via konfliktrådet.» Astrid Nilsen hadde solgt huset og flyttet året etter.

Jeg satt i det støvete arkivet og kjente et kaldt gufs. Det var det samme mønsteret. Observasjonen. Kartleggingen. Den tause, psykologiske krigføringen som fikk offeret til å føle seg maktesløst og paranoid. Thea Halvorsen var ikke hans første offer. Hun var bare den første han hadde følt seg tvunget til å «korrigere» permanent.

Telefonen min vibrerte. Det var Morten.

«Du skylder meg en god flaske, Konrad,» sa han. Stemmen hans var annerledes nå. Ikke lenger overbærende, men spent. «Fyren din er et spøkelse i alle offisielle registre. Ren vandel, ingen dommer. Men jeg fant noe dypt nede i et digitalt arkiv over henlagte saker. Saken er fra tjue år tilbake, da Holmen bodde i Oslo.»

«Hva da?» spurte jeg.

«En anmeldelse for trakassering og forfølgelse. Fra en kvinnelig kollega. Han var arkivar i et departement. Hun hevdet at han forfulgte henne. Ikke på en romantisk måte. Tvert imot. Hun sa han overvåket arbeidet hennes, registrerte alle hennes feil, sendte anonyme klager til ledelsen for småting, som at hun hadde sølt kaffe på et dokument. Hun sa det var som å bli jaktet på av en revisor fra helvete.»

«Hva skjedde med saken?»

«Henlagt, selvfølgelig. Mangel på bevis. Ord mot ord. Men her er det interessante: Kvinnen trakk anmeldelsen etter noen uker. Samtidig søkte Harald Holmen om ‘tidlig pensjonering på grunn av samarbeidsproblemer’. Han fikk en sluttpakke for å forsvinne stille. Han var bare i begynnelsen av førtiårene. Ingen går av med pensjon som arkivar i den alderen, Konrad. De ble kvitt ham. De betalte ham for å gå.»

Jeg lukket mappen foran meg. Brikkene falt på plass med en kvalmende, logisk klikkelyd. Harald Holmen var ikke bare en eksentrisk enstøing. Han var en mann med en historikk. Et livslangt mønster av å identifisere «feil» i systemene rundt seg – en nabo som brøt med hans estetiske sans, en kollega som var for rotete – og deretter systematisk forsøke å eliminere dem. Først med psykologisk krigføring, med klager, med overvåkning.

Men med Thea hadde det vært annerledes. Hvorfor? Hva var det med henne som hadde fått ham til å krysse den endelige grensen?

Svaret lå i samtalen med Ida. Thea var ikke bare en passiv forstyrrelse. Hun var en observatør, akkurat som ham. Hun hadde sett ham, studert ham, kanskje til og med gjort narr av ham i all uskyldighet. Hun hadde ikke bare vært en feil i hans system. Hun hadde vært et speil. Og synet av sitt eget, forvridde vesen, reflektert i øynene til en ung, livsglad jente, var noe Harald Holmens perfekte, kontrollerte verden ikke kunne tolerere.
