## Fellen klapper igjen

Luften i rommet var tykk av motsetninger. På den ene siden, den aggressive, kjemiske stanken av klorin som fikk slimhinnene til å trekke seg sammen. På den andre, den iskalde, urokkelige roen som strålte ut fra Harald Holmen. Han var ikke en mann på randen av et sammenbrudd. Han var en mann som hadde nådd sin endelige, logiske konklusjon. Han sto der, kledd i hvitt som en yppersteprest i sitt eget, sterile tempel, og jeg var offeret som hadde blitt lurt inn på alteret.

«Hvorfor, Harald?» spurte jeg. Det var et tåpelig spørsmål, et spørsmål for politirapporter og rettssaler. Svaret betydde ingenting nå. Men jeg trengte å kjøpe tid. Jeg trengte å holde ham snakkende til Moberg og hans folk innså at jeg hadde gjort noe ufattelig dumt og bestemte seg for å slå inn døren.

Harald lot til å sette pris på spørsmålet. Han rettet seg opp, forlot moppen og tok et par skritt nærmere. Bevegelsene hans var rolige, nesten elegante.

«Hvorfor?» gjentok han, som om han smakte på ordet. «Fordi du, akkurat som henne, ikke forsto reglene. Dere er støy. Forstyrrelser. Hun med sin uordnede kunst, sin uforutsigbare nysgjerrighet. Og du, med din gjenstridige, rotete jakt på en ‘sannhet’ som ikke tjener noe annet formål enn å skape mer kaos.»

Han stoppet midt på gulvet, mellom meg og den eneste utgangen. «Denne verdenen, herr Juul, er et vakkert, intrikat system av mønstre. De fleste mennesker er bare ubevisste deler av det. De følger sine baner uten å forstå. Men noen få av oss… vi ser det. Vi ser harmonien. Og vi har et ansvar for å bevare den.»

«Ved å drepe en ung jente?» sa jeg, og stemmen min var en anklage av forakt.

«Det var ikke et drap,» korrigerte han mildt. «Det var en korrigering. En redigering. Jeg fjernet en feil i teksten. Hun hadde oppdaget forbindelsen til sin far. Hun hadde sett ringen. Hun var i ferd med å transformere en ren, filosofisk nødvendighet til et skittent, personlig drama. Det kunne jeg ikke tillate.»

Han snakket om et menneskeliv som om det var en skrivefeil i et manuskript. Det var den mest skremmende ondskapen jeg noensinne hadde møtt: en ondskap blottet for følelser, drevet utelukkende av en forvridd, intern logikk.

«Og Aksel Halvorsen?» spurte jeg. «Visste han at det var deg?»

Harald lo, en tørr, humorløs lyd. «Aksel? Nei. Aksel glemmer alt som ikke tjener hans egne ambisjoner. Jeg var en ubetydelig klassekamerat han så ned på for tretti år siden. En stille, fattig gutt som var smartere enn ham. Han har fortrengt min eksistens. Det gjorde det hele så poetisk. At hans egen datter ble korrigert på grunn av hans egen, arrogante ignoranse.»

Han tok et skritt til. Jeg strammet grepet om lommelykten, et patetisk våpen mot en slik kalkulert galskap. Jeg rygget bakover, mot den store glassveggen som vendte ut mot hagen. Det fantes ingen fluktvei der.

«Og nå, du,» sa han, og blikket hans ble hardere. «Du er den siste, gjenværende feilen. Du har rotet i mitt avfall. Du har invadert mitt hjem. Du har blottlagt meg for den gemene hop. Du har tvunget meg til å ødelegge mitt eget, perfekte verk.»

Han gestikulerte mot bøtten med kjemikalier. «Dette huset… det var perfekt. Nå er det bare et åsted. En scene. Og enhver scene trenger en passende avslutning.»

Fra lommen på den hvite kjeledressen sin tok han frem sprøyten. Den klare væsken glitret i det kalde lyset.

«Ingen støy,» sa han, nesten trøstende. «Ingen rot. Bare en stille, administrert avslutning. Når politiet ditt endelig kommer seg inn, vil de finne deg her. Et tragisk selvmord. En pensjonert etterforsker, knust av skyldfølelse etter å ha presset en uskyldig gutt, Emil Skare, til å tilstå. Du tok ditt eget liv i huset til mannen du feilaktig hadde anklaget.» Han smilte igjen. «Det er en pen, ryddig historie. Den forklarer alt. Den gjenoppretter orden.»

Han begynte å gå mot meg, sakte, med sprøyten hevet. I det øyeblikket hørte jeg det. Først fjernt, så nærmere. Sirener. Moberg hadde endelig forstått. De var på vei.

Harald hørte det også. Men han stoppet ikke. Tempoet hans økte. Han visste at han hadde dårlig tid.

Jeg hadde ikke noe valg. Jeg kunne ikke kjempe mot ham. Han var yngre, og drevet av en gal manns styrke. Jeg gjorde det eneste jeg kunne. Jeg snudde meg, hevet lommelykten, og med all den kraften jeg hadde, smadret jeg den inn i den store glassruten bak meg.

Lyden av knusende glass var øredøvende, en eksplosjon i det tause rommet. Glasskår regnet ned over meg, og den iskalde natteluften strømmet inn. Jeg snublet ut i hagen, kuttet meg på armene og i ansiktet, men jeg kjente ingen smerte.

Bak meg hørte jeg et brøl av rent, ufortynnet raseri. Lyden av knust glass var lyden av tapt kontroll. Jeg hadde ødelagt scenen hans. Jeg hadde introdusert kaos i hans siste, perfekte akt.

Jeg løp. Jeg løp over den manikyrerte plenen, mot hekken, mot lyden av sirener som nå var ulende nær. Jeg så meg tilbake et øyeblikk. Harald sto i den knuste åpningen, en hvit, spøkelsesaktig skikkelse rammet inn av mørke. Han holdt ikke lenger sprøyten. Han bare stirret, og i øynene hans var det et uttrykk jeg aldri hadde sett før. Ikke sinne. Ikke hat. Men tomhet. Den absolutte, bunnløse tomheten til et system som hadde krasjet.

Blålys feide over hagen. Stemmer ropte navnet mitt. Politimenn i full utrustning kom stormende over hekken fra naboens hage.

Jeg stoppet opp, andpusten, blødende, og så på at de omringet huset. Spillet var over. Virkelig over.

De fant Harald Holmen stående på nøyaktig samme sted i stuen. Han gjorde ingen motstand. Han sa ingenting. Han bare sto der, en statue i et ødelagt rom, mens de la ham i jern og førte ham ut. Hans verden av mønstre og orden var blitt ugjenkallelig knust, og alt som var igjen, var en stille, tom mann i en skitten, hvit kjeledress.

Jeg sank ned på kne i det kalde, våte gresset. Jeg hadde overlevd. Jeg hadde vunnet. Men det føltes ikke som en seier. Det føltes bare som en slutt. En utmattet, blodig og uendelig trist slutt. Infeksjonen var blitt skåret bort, men såret kom til å etterlate et arr på oss alle. På Nesøya. På Emil Skare. Og på meg.