## Funnet i verkstedet

Triumfen jeg følte etter samtalen med Thomas Helland var kortvarig. Den ble raskt erstattet av den tunge, kalde vekten av ansvar. Jeg holdt Thea Halvorsens siste, desperate rop i hendene mine, og jeg hadde én sjanse – én sjanse i morgen tidlig – til å sørge for at det ble hørt. En feil, en juridisk teknikalitet, ett feiltrinn, og beviset kunne bli avvist. Emil Skare ville forbli i fengsel, og Harald Holmen ville forsvinne dypere inn i skyggene, mer årvåken og farligere enn noensinne.

Jeg klarte ikke å sitte stille i mitt eget hus, som nå føltes mer som en felle enn et hjem. Jeg måtte ut. Jeg trengte å se stedet der boken var blitt til. Jeg trengte å være i Theas rom, for å forstå fullt ut hva jeg skulle presentere for Moberg. Jeg måtte forsikre meg om at jeg ikke hadde oversett noe.

Det var en tåpelig, irrasjonell trang, drevet av adrenalin og søvnmangel, men den var umulig å ignorere. Jeg tok med meg en kraftig lommelykt og kjørte tilbake til Sandvika, tilbake til den gamle industribygningen.

Å bryte seg inn for andre gang føltes annerledes. Den første gangen hadde vært preget av desperat håp. Denne gangen var det en følelse av andektighet. Jeg var ikke lenger en tyv. Jeg var en pilegrim som vendte tilbake til et hellig sted.

Jeg klatret opp på pallene, ålte meg gjennom den trange lufteventilen og landet med et mykt dump på gulvet. Stillheten i verkstedet var den samme, men for meg var den nå fylt av en ny betydning. Hver uferdige krukke, hver skisse på veggen, var et ekko av Theas stemme.

Jeg slo på lommelykten og lot lysstrålen gli langsomt over rommet. Jeg lette ikke etter noe spesifikt. Jeg prøvde bare å se. Å absorbere atmosfæren. Lyset fanget støvpartikler som danset i luften som små stjerner. Det falt på dreieskiven, på hyllene med verktøy, på de ferdige krukkene på den øverste hyllen.

Jeg gikk bort til hyllen der jeg hadde funnet skisseboken. Den tomme plassen der den spesielle, uglaserte krukken hadde stått, var som et gapende sår. Jeg lyste inn i den tomme krukken, som om den kunne inneholde flere hemmeligheter. Ingenting, selvfølgelig. Bare tørre filler.

Men da jeg skulle sette krukken tilbake, la jeg merke til noe. Bak den, helt innerst på hyllen og nesten skjult av en takbjelke, sto det noe annet. En liten, flat eske i papp, av den typen man bruker til å oppbevare fotografier. Den var dekket av et tykt lag med leirestøv, og det var tydelig at den ikke hadde blitt rørt på lenge. Den hadde vært fullstendig skjult av den store krukken.

Hjertet mitt begynte å hamre. Hadde jeg oversett noe?

Jeg strakte meg og fikk tak i esken. Den var lett. Jeg tok den med meg bort til Theas arbeidsbord og åpnet den forsiktig.

Innholdet var ikke fotografier. Det var flere skisser. Ikke i en bok, men på løse ark av tykt tegnepapir, alle pent datert. Dette var ikke de raske, febrilske tegningene fra den lille, svarte boken. Dette var noe annet. Dette var studier. Nøye, detaljerte portretter, tegnet med kullstift. Alle av samme mann. Harald Holmen.

Tegningene var urovekkende i sin intensitet. Thea hadde fanget ham perfekt. Det iskalde, tomme blikket. Den stramme, misfornøyde linjen rundt munnen. Den rigide holdningen. Men hun hadde tegnet mer enn bare ansiktet hans. Hun hadde tegnet detaljer. Måten han holdt en handlepose på, med fingrene knyttet i en anspent, hvit knoke. Mønsteret på jakkeslaget hans. Og, på en av skissene, hånden hans som hvilte på setet ved siden av ham på bussen.

Jeg holdt arket nærmere lommelykten. Det var noe med den hånden. På ringfingeren hadde hun tegnet en ring. En signetring. Hun hadde til og med klart å fange de små detaljene på den: en slags inngravering, et våpenskjold eller et monogram.

Jeg frøs. En ring. Jeg hadde aldri lagt merke til noen ring på Harald Holmen. Verken på overvåkningsbildene eller under det korte, anspente møtet på bussen. Hadde han tatt den av seg? Eller var det bare en kunstnerisk frihet fra Theas side?

Under tegningen av hånden hadde hun skrevet en enkelt setning: *«Ringen. Samme som på det gamle bildet i gangen. Hvorfor?»*

Det gamle bildet i gangen. Hvilken gang? Hennes egen gang hjemme på Vendla? Jeg prøvde å huske. Hallen i Halvorsen-huset var steril og minimalistisk. Jeg kunne ikke huske noen gamle bilder.

Jeg bladde febrilsk gjennom de andre arkene i esken. De fleste var bare variasjoner av de samme portrettene. Men helt nederst, under alt det andre, lå det et gammelt, gulnet fotografi. Et klasse- eller gruppebilde, tatt for mange tiår siden. En gruppe unge menn i dress, stilt opp foran en gammel universitetsbygning. Bildet var av dårlig kvalitet, men ansiktene var gjenkjennelige.

Jeg kjente igjen en av dem umiddelbart, selv om han var tretti år yngre. Et hardt, ambisiøst ansikt som ennå ikke hadde blitt polert av rikdom, men som hadde den samme, ufravikelige viljen i blikket. En ung Aksel Halvorsen.

Og to rekker bak ham, litt ute til siden, sto en annen ung mann. Spinkel, med briller og et alvorlig, nesten strengt uttrykk. Et ansikt som var vanskelig å plassere, helt til jeg så på hånden hans, som hvilte på skulderen til mannen foran ham. På ringfingeren bar han en mørk signetring.

Det var en ung Harald Holmen.

En bølge av svimmelhet traff meg. Aksel Halvorsen og Harald Holmen. De kjente hverandre. De hadde gått på skole sammen, vært en del av samme gruppe, samme miljø, for lenge siden.

Og Theas notat: *«Samme som på det gamle bildet i gangen.»* Hun hadde sett ringen på Haralds finger på bussen. Hun hadde kjent den igjen, fra et gammelt bilde hun hadde sett utallige ganger i sitt eget hjem. Et bilde faren hennes sannsynligvis var stolt av, et minne fra hans formative år. Hun hadde sett «Mannen fra bussen», den skremmende, anonyme figuren, og plutselig hadde hun plassert ham. Hun hadde koblet ham til sin egen far, sin egen fortid.

*«Hvorfor?»* hadde hun skrevet. Hvorfor hadde denne mannen fra farens fortid plutselig dukket opp i hennes liv? Hvorfor observerte han henne? Hvorfor bodde han på Nesøya?

Dette forandret alt. Motivet var ikke lenger bare en gal manns besettelse av orden. Det var personlig. Dypt, historisk og personlig. Det var en forbindelse mellom morderen og offerets far som ingen av dem hadde nevnt. Aksel Halvorsen, som hadde avfeid datterens frykt som paranoia. Hadde han visst hvem hun snakket om? Hadde han løyet? Eller hadde han rett og slett ikke gjenkjent navnet på en gammel klassekamerat han ikke hadde sett på tretti år?

Jeg samlet sammen skissene og fotografiet og la dem forsiktig tilbake i jakkelommen, ved siden av den svarte boken. Dynamitten jeg trodde jeg hadde, var bare en kinaputt i forhold til dette. Dette var atombomben. Dette var ikke bare bevis på at Harald Holmen var besatt av Thea; det var bevis på en skjult, historisk forbindelse som ga hele saken en ny, forferdelig dimensjon.

Jeg skyndte meg ut av verkstedet, med en følelse av at jeg bar på en hemmelighet som var langt farligere enn jeg noensinne hadde forestilt meg. Jakten handlet ikke lenger bare om å fange en morder. Den handlet om å avdekke en gammel, begravd historie. En historie som sannsynligvis startet lenge før Thea Halvorsen i det hele tatt ble født. Og jeg hadde en forferdelig følelse av at den historien var mørkere og mer komplisert enn noen kunne ane.
