## Invitasjonen

Den åpne døren var et skrik i nattens stillhet. Den var feil. Alt ved den var feil. Harald Holmen, mannen som levde og åndet for lukket, kontrollert perfeksjon, ville aldri etterlate en dør på gløtt ved et uhell. Det var like usannsynlig som at solen skulle stå opp i vest.

Jeg satt i Volvoen, med telefonen mot øret og Mobergs anspente pust i den andre enden.

«Hva ser du, Konrad?»

«Han inviterer meg,» sa jeg lavt. «Døren står åpen. Det er en felle. Han vet at dere er på vei. Dette er hans siste, desperate trekk. Han vil ha meg.»

«Ikke gjør noe dumt,» sa Moberg, og stemmen hans var skarp av kommando. «Ikke rør deg. Vi er ti minutter unna. Sitt i bilen. Det er en ordre.»

Jeg la på. En ordre. Ordet føltes hult og meningsløst. Dette var ikke lenger en politisak. Det hadde det ikke vært på lenge. Dette var personlig. Det var en duell mellom to gamle menn, en siste konfrontasjon som hadde bygget seg opp siden den dagen jeg først så den perfekte sirkelen av skjell i sanden.

Jeg så på det mørke huset. Jeg så for meg Theas redde øyne, slik de måtte ha sett ut i skogen bak tennisboblen. Jeg så for meg Emil Skare, alene i en celle, knust av et system som hadde sviktet ham. Og jeg så for meg Harald, som satt der inne i mørket, selvtilfreds og overbevist om at han hadde vunnet, at han hadde orkestrert selv sin egen undergang.

Å sitte her og vente på kavaleriet føltes som et svik. Et svik mot Thea. Et svik mot meg selv. Mobergs ordre var basert på fornuft, på protokoll. Men instinktet mitt, det gamle, slitne rovdyrinstinktet som hadde holdt meg i live i tretti år, skrek til meg. Det skrek at tiden var i ferd med å renne ut. Hvert sekund jeg ventet, var et sekund Harald hadde til å fullføre sin siste, forvridde plan.

Mot all fornuft, mot alle ordre, åpnet jeg bildøren.

Den kjølige natteluften traff meg. Jeg beveget meg lavt og raskt over veien, og inn på den fuktige, perfekt klipte gressplenen. Jeg unngikk den hvite singelen i oppkjørselen, vel vitende om at den ville lage for mye lyd.

Da jeg nådde huset, stilte jeg meg ved siden av inngangsdøren, med ryggen presset mot den kalde veggen. Jeg lyttet. Ingenting. Absolutt stillhet. Men gjennom den åpne sprekken sivet det ut en lukt. En skarp, kjemisk stank av klorin og andre rengjøringsmidler. Så sterk at den fikk øynene til å svi. Han var ikke bare i ferd med å ødelegge bevis. Han var i ferd med å slette selve åstedet.

Jeg visste at å gå inn var galskap. Men å stå utenfor føltes som feighet. Jeg trakk frem den lille Maglite-lommelykten min, holdt den som en kølle i den ene hånden. Jeg trakk pusten dypt, og skjøv forsiktig opp døren.

Den gled lydløst opp. Gangen innenfor var et sort hull. Jeg tok et skritt inn, og kjente den kjemiske stanken fylle lungene mine. Det var som å gå inn i en svømmehall der noen hadde tømt alle kjemikaliene på en gang.

Jeg tok ett skritt til.

*KLIKK.*

Lyden var ikke høy. Det var en tørr, metallisk lyd. Døren bak meg smalt igjen, ikke som om den ble tatt av vinden, men som om den ble trukket igjen av en usynlig, mektig kraft. Jeg snudde meg og dro i håndtaket. Døren rikket seg ikke. Den var låst. Forseglet.

En felle. Jeg sto midt i den.

Jeg hevet lommelykten. Lysstrålen skar gjennom mørket og avslørte en lang, steril gang. Gulvet var fuktig, som om det nettopp var blitt vasket. Det fantes ingen møbler, ingen bilder på veggene. Bare tomhet.

«Holmen!» ropte jeg. Stemmen min hørtes tynn og fremmed ut i det tause huset. «Jeg vet du er her. Spillet er over.»

Stillhet.

Jeg begynte å bevege meg sakte nedover gangen, med lysstrålen sveipende foran meg. Til høyre var det en lukket dør. Til venstre, en åpning inn mot det som måtte være stuen. Jeg valgte åpningen.

Lyset ble slått på. Ikke fra en bryter jeg hadde rørt, men fra en sentral kommando. Det var et kaldt, hvitt lys som fylte rommet og blindet meg et øyeblikk.

Da øynene mine vennet seg til det, så jeg ham.

Harald Holmen sto ved enden av stuen, nær et stort vindu som vendte ut mot den mørke hagen. Han var kledd i en hvit kjeledress, hansker og blå plastoversko. Han så ut som en tekniker fra en ren sone, en mann uten identitet. I den ene hånden holdt han en gulvmopp. Den sterile, kjemiske lukten kom fra en bøtte som sto ved siden av ham.

Han smilte. Det var ikke et ekte smil. Det var en bevegelse med leppene, en etterligning av en menneskelig følelse som han ikke forsto, men visste hvordan han skulle bruke som et våpen.

«Fint at du kunne komme, herr Juul,» sa han. Stemmen hans var rolig, nesten munter. «Jeg setter pris på punktligheten. Det er så få som verdsetter det lenger.»

Jeg hevet lommelykten, som et ynkelig forsvar. «Det er over, Harald. Politiet er på vei. De omringer huset i dette øyeblikk.»

«Selvfølgelig er de det,» sa han og lente seg mot moppen, som om vi bare sto og slo av en prat. «Det er en del av planen. Men de er bare publikum. Forestillingen er kun for deg og meg.»

Han så seg rundt i det plettfrie rommet. «Det er alltid en flekk eller to man overser når man rydder. Uansett hvor grundig man er. Jeg tenkte du kunne hjelpe meg med den siste oppryddingen.»

Blikket hans var fast og uten blinking. Det var blikket til en mann som hadde kuttet alle bånd til den verdenen jeg kjente, til regler, til lover, til konsekvenser. Han opererte nå i sitt eget, private univers, og han hadde nettopp invitert meg inn. Og låst døren bak meg.
