## Stillheten før stormen

Ordet «ransakingsordre» er et av de mektigste i politiets vokabular. Det er en juridisk nøkkel som kan åpne enhver dør. Men i det norske byråkratiet er nøkkelen smidd i et materiale som heter tid. Papirer må fylles ut, begrunnelser må skrives, en dommer må vekkes, overtales og signere. Selv med politimester Iversens fulle tyngde bak kravet, var det en prosess som ikke kunne forseres.

For meg var hver time som gikk en pine. Jeg satt på en hard stol på Mobergs kontor, redusert til en passiv tilskuer etter å ha vært i sentrum av stormen. Thomas Helland hadde dratt for å få Emil Skare løslatt, en prosess som også hadde sitt eget, frustrerende tempo. Moberg, nå med et ansikt av granitt og øyne som brant av en blanding av skam og nyfått besluttsomhet, satt i telefonen og jaget på jurister og dommerfullmektiger.

«Vi har satt spaning på huset,» sa han til meg i en kort pause, som for å berolige både meg og seg selv. «To sivile biler. En i hver ende av Søndre vei. Han kommer seg ingen steder uten at vi ser det.»

«Han trenger ikke å dra noe sted,» svarte jeg. «Alt han trenger, er tid. Tid og en flaske klorin.»

Uroen i meg var ikke bare knyttet til ødeleggelse av bevis. Det var noe annet. Noe dypere. Jeg hadde trengt meg inn i Harald Holmens verden. Jeg hadde eksponert ham, ikke bare for politiet, men for seg selv. Jeg hadde holdt opp et speil som reflekterte hans sanne natur. Hans reaksjon ville ikke bare være logisk – å fjerne spor. Den ville også være emosjonell, på hans egen, forvridde, iskalde måte. Det ville være et raseri rettet mot kilden til forstyrrelsen. Meg.

Jeg tenkte på den visne rosen. Den hvite steinen. Det var ikke handlingene til en mann som planla å flykte. Det var handlingene til en mann som markerte sitt territorium, som etablerte en personlig forbindelse til sin motstander. Vårt spill var ikke over.

«Jeg drar ut dit,» sa jeg og reiste meg.

«Nei,» sa Moberg kontant. «Du blir her. Du er et sivilt vitne nå, Konrad. Det siste jeg trenger er at du blander deg inn og kompromitterer operasjonen.»

«Jeg skal ikke blande meg inn,» sa jeg. «Jeg skal bare se. Fra avstand. Jeg må se.»

Han så på meg lenge. Kanskje han så den samme gjenstridige besettelsen i mine øyne som han nå innså at morderen hadde i sine. Han sukket og ga opp. «Greit. Men du holder deg i bilen din på DNB-tomten, og du gjør absolutt ingenting. Du ringer meg hvis en maur kryper over dørstokken hans. Forstått?»

Jeg nikket og dro.

Da jeg svingte inn på DNB-tomten, var alt tilsynelatende rolig. En anonym, mørk stasjonsvogn sto parkert lenger nede i veien – det ene spaningsteamet. Himmelen var begynt å mørkne, og lysene ble tent i husene langs Søndre vei.

Men ikke i nummer 22. Huset til Harald Holmen lå mørkt og taust. Det så forlatt ut. Men jeg visste at han var der inne. Han satt i mørket og ventet, akkurat som meg. En stillhet før stormen.

Jeg satt i Volvoen min, med kikkerten i fanget, og stirret på det mørke huset. Timene sneglet seg av gårde. Stillheten var total. For total. Det var ingen bevegelse, ingen lys som ble slått på ved et uhell, ingen gardin som ble trukket til side. Det var som å se på et fotografi.

Jeg tenkte på skisseboken, som nå lå trygt forvart i en bevispose på Mobergs pult. Jeg tenkte på Theas siste, redde ord. Hun hadde visst at noe var i ferd med å skje. Hun hadde følt det. Jeg følte det samme nå. En elektrisitet i luften. En følelse av at vi ikke bare ventet på en ransakingsordre. Vi ventet på at et siste, uunngåelig trekk skulle bli spilt.

Telefonen min ringte. Det var Moberg.

«Vi har den,» sa han. Stemmen var anspent. «Dommeren har signert. Vi mobiliserer teamet nå. Vi går inn om tretti minutter.»

En bølge av lettelse skylte over meg, men den varte bare et sekund.

«Har det vært noen bevegelse?» spurte jeg.

«Ingenting,» sa Moberg. «Helt stille. Lysene er fortsatt av.»

«Det er ikke riktig, Moberg,» sa jeg, og uroen i meg ble til en skarp alarm. «Han er forberedt. Han ville ikke bare sitte i mørket og vente på å bli arrestert. Det er ikke hans stil. Det er for passivt.»

«Hva mener du?»

«Jeg vet ikke,» sa jeg ærlig. «Men det er noe som er galt. Forferdelig galt.»

Akkurat da skjedde det. Et lys ble tent i Harald Holmens hus. Ikke i stuen eller på kjøkkenet. Men et enkelt, nakent lys i gangen. Det kastet et sykelig, gult skjær ut gjennom glasset i inngangsdøren.

Og så, sakte, begynte inngangsdøren å gli opp.

Den åpnet seg ikke helt. Bare på gløtt. En ti, femten centimeter. En mørk, innbydende sprekk i den ellers så hermetisk lukkede fasaden. Så ble den stående slik. Åpen. Ventende.

Lyset i gangen slukket. Huset var mørkt igjen. Men døren sto fortsatt på gløtt.

«Moberg,» sa jeg inn i telefonen, og stemmen min var et hest hvisk. «Døren. Han har åpnet døren. Det er en invitasjon.»

Det var en felle. Jeg visste det med hver fiber i kroppen. Det var det siste, arrogante trekket fra en spiller som visste at han hadde tapt, men som nektet å forlate brettet uten å ta en siste brikke med seg.

Og jeg visste, med en kvalmende sikkerhet, hvem den brikken var ment å være.
