## Budstikkas nye rolle

Morgenen etter at jeg fant den visne rosen i postkassen min, var luften i det lille huset mitt blitt tynnere, vanskeligere å puste i. Det var ikke lenger et fristed. Det var blitt en del av sjakkbrettet. Den hvite steinen på DNB-tomten hadde vært en hån, et intellektuelt stikk. Rosen var noe annet. Den var en intim, personlig trussel. Den sa ikke bare «jeg vet hvor du er», den sa «jeg kan nå deg når jeg vil». Harald Holmen hadde flyttet kampen fra det offentlige rom og inn i min private sfære.

Jeg visste at han hadde rett i sin kalkyle. Å gå til Moberg med dette var nytteløst. Det var for subtilt, for symbolsk. Det ville bare forsterke inntrykket av at jeg var en paranoid, gammel mann som så spøkelser. Jeg trengte et annet våpen. Et våpen som ikke var avhengig av politiets rigide beviskrav. Jeg trengte et våpen som traff der Harald Holmen var mest sårbar: i hans behov for anonymitet og kontroll. Jeg trengte pressen.

Jeg ringte Kjersti Madsen.

«Jeg trenger en tjeneste, Kjersti,» sa jeg, uten noen innledende høflighetsfraser.

Jeg kunne nesten høre henne rulle med øynene i den andre enden. «Konrad. Nå igjen? Saken er jo så godt som oppklart. Vi skriver om rettssaken som nærmer seg, ikke om ville konspirasjonsteorier.»

«Dette er ikke en teori,» sa jeg, og holdt stemmen min jevn og hard. «Jeg har funnet en historikk. En rød tråd av trakassering som strekker seg tjue år tilbake i tid. En mann som systematisk har overvåket og plaget kvinner som har ‘forstyrret’ ham. Først en kollega i Oslo. Så en nabo her i Bærum. Begge sakene ble henlagt, men mønsteret er umiskjennelig. Det er det samme mønsteret Thea Halvorsen ble utsatt for.»

Det ble stille. Jeg hadde henne. Dette var ikke bare min magefølelse. Dette var dokumenterbare fakta, hentet fra arkiver. Det var kjøtt på beinet.

«Hvem er det snakk om?» spurte hun, og den profesjonelle nysgjerrigheten var tilbake i stemmen hennes.

«Jeg kan ikke gi deg et navn,» sa jeg. «Ikke ennå. Det ville være uansvarlig og potensielt ulovlig. Men du kan skrive historien. En anonymisert historie. ‘Budstikka avdekker: Flere kvinner trakassert av den samme mannen i Bærum gjennom 20 år’. Du kan beskrive metodene hans – overvåkningen, de anonyme klagene, den psykologiske terroren. Du trenger ikke å nevne Nesøya-saken med ett eneste ord. Men alle som kan legge sammen to og to, vil forstå. Moberg vil forstå.»

Jeg hørte klikkingen av et tastatur. Hun tok notater. «Hvorfor skulle jeg gjøre det? Hva får jeg ut av det, annet enn et potensielt søksmål?»

«Du får en historie ingen andre har,» sa jeg. «Og du får rettet opp en feil. Du og jeg, Kjersti, vi har vært med på å bygge opp en sak mot en uskyldig gutt. Dette er din sjanse til å begynne å rive den ned igjen, murstein for murstein, uten å tape ansikt.»

Det var en lang pause. Jeg visste at jeg appellerte til hennes journalistiske stolthet, men også til den lille resten av samvittighet jeg visste hun hadde.

«Send meg det du har,» sa hun til slutt. «Kopier av dokumentene. Alt anonymisert. Jeg skal se på det. Ingen løfter.»

Jeg brukte resten av formiddagen på å forberede en pakke til henne. Jeg kopierte de gamle naboklagene fra kommunens arkiv. Jeg skrev et detaljert, men anonymisert sammendrag av det Morten hadde fortalt meg om saken fra Oslo. Jeg sørget for at ingen navn var synlige, bare en beskrivelse av *Mannen* og hans metoder. Jeg leverte konvolutten personlig i resepsjonen på Budstikka, merket «Personlig. Kjersti Madsen.»

Så var det bare å vente. Ventetiden var en prøvelse. Jeg følte meg eksponert, sårbar. Jeg sjekket låsene på dørene mine. Hver gang en bil kjørte forbi i gaten utenfor, stivnet jeg. Jeg visste at Harald observerte meg, og jeg visste at han ville registrere mitt besøk hos Budstikka. Det var en ny eskalering, et nytt trekk i spillet.

To dager senere kom responsen. Den lå ikke i postkassen min, men på forsiden av Budstikkas nettavis, under en diskret, men ladet overskrift: «SERIETRAKASSERER KAN HA VÆRT AKTIV I BÆRUM I ÅREVIS».

Artikkelen var et mesterverk av journalistisk balansekunst. Kjersti hadde gjort jobben sin. Den navnga ingen. Den koblet ikke saken direkte til drapet på Nesøya. Men den la frem mønsteret, krystallklart og skremmende. Den beskrev arkivaren som fikk en kollega til å si opp. Den beskrev huseieren som drev en nabo fra gård og grunn med kameraovervåkning og stirring. Den siterte anonyme kilder som beskrev en mann «besatt av kontroll og orden», som reagerte med «iskald aggresjon» på det han oppfattet som «feil» i sine omgivelser.

Artikkelen var som en sonar som pinget i mørket. For 99 prosent av leserne ville det være en interessant, men generell krim-notis. Men for en håndfull mennesker ville den treffe som et sjokk. For Moberg. For Morten i Kripos. For den tidligere naboen, Astrid Nilsen, uansett hvor hun nå befant seg. Og, viktigst av alt, for Harald Holmen.

Jeg trengte ikke å vente lenge på en reaksjon. Telefonen ringte bare et par timer etter at artikkelen ble publisert. Det var Moberg.

«Hva i helvete er det du har gjort, Konrad?» freste han. Det var ikke et spørsmål. Det var en anklage.

«Jeg har gitt en journalist informasjon som er av offentlig interesse,» sa jeg rolig.

«Du har detonert en bombe midt i min etterforskning! Du har gått bak ryggen min og lekket til pressen!»

«Du har ingen etterforskning, Moberg!» svarte jeg, og stemmen min hevet seg. «Du har en avsluttet sak basert på en falsk tilståelse og et plantet bevis. Jeg har gitt deg en sjanse til å se sannheten. Nå har jeg gitt hele Bærum en sjanse.»

Det ble stille. Jeg kunne høre ham puste tungt. Han var sint, men jeg visste at under sinnet, jobbet hjernen hans. Han la sammen to og to. Beskrivelsen i artikkelen. Mine tidligere advarsler. Den psykologiske profilen passet perfekt på én mann, og den passet overhodet ikke på Emil Skare.

«Dette… endrer ting,» sa han til slutt, og stemmen hans var lav og motvillig. «Jeg må… jeg må se på dette på nytt. Diskret.»

Det var ikke en full seier, men det var det beste jeg kunne håpe på. Frøet av tvil jeg hadde plantet, hadde fått næring. Mobergs øyne var i ferd med å gjenåpnes.

Men mens jeg følte en forsiktig optimisme, visste jeg også at jeg hadde satt i gang noe jeg ikke lenger kunne kontrollere. Jeg hadde offentlig eksponert et rovdyr som hadde basert hele sin eksistens på å operere i skyggene. Jeg hadde revet ned veggene i det pertentlige, private universet hans.

Jeg så ut av vinduet, mot den stille gaten. Jeg visste at han hadde lest artikkelen. Jeg visste at han forsto nøyaktig hvem som sto bak. Katten og musen var over. Nå var det bare katten og den andre katten igjen. Og jeg hadde nettopp trampet på halen hans med en jernstøvel. Hans neste trekk ville ikke være en visnet rose. Det ville bli noe mye, mye verre.
